A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brad Meltzer: The Fifth Assassin

Hodder & Stoughton, Hachette Group, London 2013

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2012 Forty-four Steps, Inc.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2015

Borítóterv © Szabó Vince | Malum Stúdió, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-153-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

APÁMNAK,
STEWIE MELTZERNEK,
aki harsányan élt,
nagyon szeretett,
és mindig tudta,
hol vannak a jó csemegeboltok.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretek az íróasztalomnál ülni, bámulni az üres monitort és beszélgetésbe elegyedni képzeletbeli barátaimmal. Nem számít, hány könyvet írok, csak néhány dolog van, amit biztosan tudok: a képzeletbeli barátok valóban nélkülözhetetlenek, de a könyvek tényleges megírását eleven rokonok, barátok és olvasók teszik lehetővé. Ezért nagy-nagy köszönet illeti azokat, akik nélkül ez a könyv nem jöhetett volna létre. Első szerelmem és hitvesem, Cori, aki életem egyik legnehezebb évében arra késztetett, hogy mélyre ássak. Őszintén, kimondhatatlanul szeretem. Jonas, Lila és Theo a legnagyobb áldás az életemben. Hogy egy jó barátot idézzek: „A világon semmi nem ér fel a sikerhez… csak az, ha az ember szülő lehet”. Kivált e három gyereké. Teljes szívemből szeretem őket. Jill Kneerim, barátom és ügynököm, aki huszonnégy éves koromban felkarolt, és azóta velem van, Hope Denekamp, Caroline Zimmerman, Ike Williams és minden barátunk a Kneerim és Williams Ügynökségnél.

Van még valami, amit biztosan tudok: mivel a szüleimet elvesztettem, ez a könyv óhatatlanul a felnőtté válásról szól. Hadd mondjak tehát köszönetet annak az embernek, aki velem együtt nőtt fel: Bari nővéremnek, aki emlékeztet mindazokra az esztelen és csodálatos dolgokra, amelyekre a szüleink tanítottak bennünket, valamint Bobbynak, Aminak, Adamnek, Gildának és Willnek, amiért ott voltak velünk.

A sok ember közül ki kell emelnem Noah Kuttlert. Noah összeesküvés-elméleteket és terveket sző velem, vitatkozik és lényegében minden szabad percét azzal tölti, hogy kihozza belőlem azt az írót, akivé lenni szeretnék. Köszönöm, barátom, hogy annyira értesz a dolgodhoz, és soha nem hagysz cserben, sem intellektuálisan, sem emberileg. Ethan Kline azóta áll mellettem, hogy fénymásolóval sokszorosítani kezdtük A tizedik bíró példányait. Ethan, valamint Dale Flam, Matt Kuttler, Chris Weiss és Judd Winick fontos olvasóim, akik az első vázlat olvasása után segítenek megtalálni a megfelelő hangot.

Az elnökök és a merénylők utáni kutatómunkáért nagy hálával tartozom legelsősorban George H. W. Bush elnöknek, aki jóindulattal volt irántam és megválaszolta minden kérdésemet, a legmorbidabbakat is. Hálás tisztelettel gondolok George Washingtonra, akiből annyi ihletet merítettem. David S. Ferriero, az Egyesült Államok levéltárosa a lehető legszívélyesebb házigazda volt. Ahogy Paul Brachfeld, Susan Cooper, Matt Fulgham, Miriam Kleiman és Trevor Plante, a Nemzeti Levéltár munkatársai is sokat segítettek a bennem élő Beechernek. Rengeteget zaklattam őket, de soha nem panaszkodtak. Barátságunkkal nyertem a legtöbbet. Külön köszönet Michael Guidrynek, aki sokakat védelmez, és akit nagyon tisztelek, Brian White-nak és minden barátomnak a Homeland Security Red Cell programjában az ötlet kidolgozásához adott segítségükért, Eljay Bowron, Jim Mackin, Max Milien, Robert Pearce és Larry Sheafe hatására az eddiginél is jobban tisztelem a titkosszolgálatot.

Köszönet illeti még: Michael Rode-ot és a National Museum of Health and Medicine munkatársait, akik megengedték, hogy kézbe vegyem John Wilkes Booth csontjait, John Nolant, John Pipert és John Ryant, akik segítettek felfedeznem a bennem lakó betörőtehetséget, Alan Brownt, aki őszintén elmondta, milyen kerekes székben élni, Hayden Bryant és Dean Snydert vezető lelkészeket, akik meghívtak templomukba, Ron Deckert és az American Playing Card Companyt, akiknek hatására más szemmel látom a kártyákat, Bob Gourley-t, Bob Florest, Roy Judelsont, Marc Marlint, Adam Meyerst, Adam Mikrut és Jeff Phelant, akik kitűnő műszaki szakértőnek bizonyultak, Patrick Canavant, Jogues Prandonit, Richard Warshot és Steve Baront, aki St. Elizabeth részleteibe avatott be, Dean Albant és Arturo de Hoyost, akik történelmi ismereteiket osztották meg velem, hálával tartozom első történelemtanáromnak, Ellen Shermannek és a szűkebb baráti köröm többi tagjának, akiket minden könyvem írásakor zaklatok, ők: Steven M. Glazer rabbi, Jo Ayn Glanzer, Jason Sherry, Mark Dimunation, dr. Lee Benjamin, dr. David Sandberg, Marie Grunbeck, Nick Marell és Brad Desnoyer, külön köszönet azoknak, akik névtelenül mondták el, amit Camp Davidről tudnom kell. Levéltári kutatást végzett nekem Kimberly Gentile, Richard „Chip” Sandage, Morgan Zinsmeister, a néhai John E. Taylor és sok más levéltáros, akiktől remek anyagokat kaptam. E könyv létrejöttében döntő szerepe volt más szerzőknek: L. Vernon Briggs (The Manner of Man That Kills), Meloy, Sheridan és Hoffman (Stalking, Threathening, and Attacking Public Figures), Eric Rauchway (Murdering McKinley), Charles E. Rosenberg (The Trial of the Assassin Guiteau), Sarah Vowell (Assassination Vacation), Catherine Perry Hargrave (A History of Playing Cards), és a kedvencem: James L. Swanson (Manhunt). Igen, Grace regénybeli neve tiszteletadás az igazi Grace Hoppernek. Végezetül hálámat érdemli Anne Twomey, Farris Rookstool III, Jeff A. Benner, Paul Bardunias és Laura Simo, aki a Mount Vernon többi nagyszerű munkatársával együtt a legkülönbözőbb részletekben osztotta meg velem szakértelmét, valamint a Decoded és a HISTORY csapata, köztük Nancy Dubuc, Dirk Hoogstra és Russ McCarroll, akiktől életre szóló lehetőséget kaptam, Rob Weisbach, aki elsőnek mondott igent, és természetesen a családom, a barátaim, akiknek a nevét, mint mindig, felhasználtam ezeken a lapokon.

Köszönet továbbá mindenkinek a Grand Central Publishing csapatában: David Young, Emi Battaglia, Matthew Ballast, Sonya Cheuse, Martha Otis, Bruce Paonessa, Karen Torres, Lindsey Rose, Caitlin Mulrooney-Lyski, Evan Boorstyn, a showbusiness legkedvesebb és legkeményebben dolgozó eladási részlege, Bob Castillo, Mari Okuda, Thomas Whatley és minden ottani barátom, aki oly sokat áldozott arra az életéből, hogy megváltoztassa az én életemet. Elmondtam már, és még egyszer mondom – rajtuk múlt, hogy az olvasók kezükben tarthatják ezt a könyvet. Külön köszönet Mitch Hoffmannek, aki a legnehezebb kérdéseket tette fel és már családtag. És hálával tartozom Jamie Raabnak. A mai könyvkiadásban könnyű beállni a rutinba. Jamie soha nem tenné ezt. Ő mindig a legfontosabb harcot vívja, harcol azért, amit szeret. Nagyon sokkal tartozom neki. Köszönöm, Jamie, a könyvek iránti szeretetedet.

PROLÓGUS

Washington D. C.

Bizonyos temetések kérdéseket vetnek fel. Mások válaszokat adnak. Ez a temetés tele volt titkokkal.

A szertartást kilenc órára tűzték ki, de késett. Mindenki tudta, miért.

A zsúfolt templomi padsorokban mocorgó több mint kétszáz gyászoló próbált nyugodtnak tűnni, de folyton hátrafelé nézegettek.

Nem a koporsót keresték tekintetükkel. Dr. Stewart Palmiotti sötét fakoporsója már a szószék mellett állt. Nem is Palmiotti családját lesték. Volt felesége, aki annyi fájdalmat okozott neki, és barátnője, Lydia, aki boldoggá tette, az első sorban ültek, de nem egy oldalon. A többi padot rokonok, barátok és munkatársak töltötték meg. Szokványos temetés.

Mégsem volt szokványos. A gyászolók fémdetektoros kapun át juthattak be.

Ez itt Washington. Mindenki tudta, miről van szó.

Ő is eljön. Az egyetlen ő, aki számít.

Az Egyesült Államok elnöke.

A titkosszolgálat természetesen megvárta, amíg mindenki elfoglalja a helyét. Aztán, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, bezáródtak, majd feltárultak a hátsó ajtók.

– A beszéde, elnök úr – súgta az egyik asszisztens, azzal átadta a gyászbeszédet tartalmazó mappát.

Az elnök bosszús volt, hogy a gyászolók meglátták az asszisztenst, átvette a mappát és előrement. Minden tekintet felé fordult. Ha hivatalos ügyben belépett valahová, általában megszólalt a Hail to the Chief, az elnöki himnusz. Most azonban csend volt.

Komor arckifejezéssel, szürke szemével csak előretekintve Orson Wallace elnök egyedül vonult végig a főhajón, mintha egyszemélyes esküvőre készülne.

Megszokta, hogy nézik. Ez hozzátartozott a hivatalához. De ahogy a padsorok között lépdelt, még ő, a világ leghatalmasabb embere sem volt felkészülve arra a váratlan, lélegzetelállító nyugtalanságra. Az esemény valósága nyomasztó súllyal nehezedett rá. Legjobb barátját temetik.

Egy dolog, ha idegenek bámulják. Itt azonban rokonok és barátok ültek, olyan emberek, akik rendszerint a keresztnevén szólították az elnököt.

Palmiotti és Wallace együtt járt általános és középiskolába Ohio államban, majd együtt kerültek a Michigani Egyetemre. Amikor Wallace-t kormányzónak választották, Palmiotti követte. Együtt voltak azon az estén, amelyről soha többé nem beszéltek. És amikor Wallace bejutott a Fehér Házba, valaki megemlítette, hogy George H. W. Bush az elnökké választásakor egy jó barátját nevezte ki a Fehér Ház orvosának, hiszen tudta, néha a legjobb orvosság, ha van valaki, akivel elbeszélgethet az ember. Lehetőleg olyan valaki, aki jól ismer. És ismeri a titkait is.

Az elnöknek tetszett ez a gondolat. Wallace beiktatásának napján dr. Stewart Palmiotti lett a Fehér Ház egészségügyi részlegének vezetője, és a Nyugati Szárny mellett volt a rendelője.

– Mennyi mindent tett érte… Tudja, szerette önt – suttogta Palmiotti barátnője, Lydia, amikor az elnök az első sorhoz ért. Lydia hangja… teste… mindene remegett, ahogy felállt a helyéről és megölelte Wallace-t.

Az elnök viszonozta az ölelést, de nem szólt, majd lassan folytatta útját az első sor másik végébe, úgy téve, mintha nem látná a tömegben a történelemtanárukat, aki a középiskola utolsó évében tanította őket.

Ám az elnöknek nem az okozta az igazi fájdalmat, hogy felismerte a régi barátokat, hanem az a biztos tudat, hogy mindazért, ami történt, ő a felelős.

Természetesen nem az elnök lőtt. De az elnök volt az, aki Palmiottit a levéltáros Beecherre küldte.

Beecher kiderítette, mit tett az elnök és Palmiotti huszonhat évvel korábban, életük legrosszabb estéjén, az egyetemen. Beecher tudta, hogy baseballütőt és kocsikulcsokat vágtak egy ember arcába, aki velük egy városból származott. Tudta, hogy Palmiotti és a leendő elnök, Wallace, valamint Wallace nővére szétzúzták a férfi szemgödrét, kilyukasztották az arcát, és az áldozat összetört koponyájának csontszilánkjai az agyába fúródva visszafordíthatatlan károsodást okoztak.

És ami a legrosszabb, Beecher – és a csoport, amellyel dolgozik – nem lenne hajlandó ezt eltusolni semmi pénzért… nem állnak le a kutatással, amíg nem tudják egyértelműen bizonyítani, mi történt azon a régi estén.

Beecher és társasága, az úgynevezett Culper-kör.

Ha valaki, ők nagy bajt tudnak okozni, mert ismerik Wallace és Palmiotti titkát. És nem ez az egyetlen titok, amit az elnök féltve őriz.

Az Egyesült Államok elnöke elfoglalta helyét a főhajó szélén, és legjobb barátja koporsójára függesztette a tekintetét.

Mintegy végszóra megrezzent a telefon a zsebében. Wallace elnök éppen csak annyira húzta elő, hogy diszkréten lepillantva el tudja olvasni az érkezett szöveges üzenetet:

Hogy halad a temetésem? – kérdezte dr. Stewart Palmiotti.

1. rész

AZ ELSŐ
MERÉNYLET

– Mit gondolhat Miss Harris, hogy így ragaszkodom hozzád? – kérdezte Mary Lincoln, a férje kezét fogva.

– Semmit nem gondol – felelte Abraham Lincoln.

Ezek voltak Lincoln utolsó szavai, mielőtt John Wilkes Booth golyót repített a fejébe.

1

Ma

Washington D. C.

A Lovag ismerte történetét. És végzetét is. Ami azt illeti, senki sem tanulmányozta nála jobban, alaposabban.

Vajkaramellás cukrot szopogatva, pontosan 22 óra 11 perckor húzta meg a ravaszt. A fegyver – antik pisztoly – kékesszürke füstöt pöffentett. Hús és vér spriccelt szét a St. John-templom padsoraiban. Ez a történelmi épület közvetlenül a Fehér Házzal szemközt áll.

– Ma… maga meglőtt engem – kiáltott a lelkész hátranyúlva, a vállát fogva. Úgy érezte, kulcscsontja mintha szilánkosra törött volna. Oldalra hajolva botladozott a főhajóban a padsorok között.

A vérzés nem akart elállni. Ám a Lovag fegyvere nem okozott halálos sebet. A lelkész, aki már közel egy évtizede szolgált a St. John-templomban, az utolsó pillanatban elmozdult.

A Lovag csak állt, és várta, hogy áldozata elessen. Teljesen fehér gipsz álarcot viselt, így áldozata egészen biztosan nem látta meg az arcát. De a lelkésznek még volt ereje.

A fegyvert zsebébe csúsztatva a Lovag nyugodtan, szinte méltóságteljesen lépdelt a padsorok között a díszes oltár felé.

– Segítség! Valaki… Kérem! Valaki segítsen! – kiáltozott a hatvanegy éves, vöröslő arcú férfi levegőért kapkodva. Döbbenten nézett vissza a merev, fehér álarcra, amely halotti maszkként követte.

Oka volt annak, hogy a Lovag templomot választott, különösen ezt a templomot, amit „az elnökök templomaként” ismertek, mert James Madison óta minden elnök ebbe a gyülekezetbe járt istentiszteletre.

Ugyanígy nem volt véletlen a házi készítésű tetoválás a hüvelyk- és mutatóujja közötti, pókhálószerűen redőzött bőrön. A Lovag előző este fejezte be a tetoválást, fehér tintával, mert azt szabad szemmel nem lehet látni. Öt tű kellett hozzá, ezeket összekötötte és tintába mártotta. Összesen négy órán keresztül lyuggatta és törölgette a bőrét.

Egyszer tartott csak szünetet, amikor befejezte az első részt – a monogramot. Aztán zsebéből megsárgult kártyapaklit vett elő, végiglapozta a kőröket, treffeket, kárókat és a pikkeken állapodott meg.

A pikket ásó formának tartják, de amikor a kártya négy színét évszázadokkal ezelőtt meghatározták, mindegyiknek megvolt a maga titokzatos jelentése. A pikk nem ásó forma. Hanem hosszú lándzsa.

Lovagi fegyver.

– Segítség! Kérem… segítsen valaki! – kiáltozott a lelkész, és élesen jobbra fordulva a dupla ajtón át, elindult a szentélyből kivezető hosszú folyosón.

A Lovag tökéletesen egyenletes léptekkel követte az íves hall vonalát a templom hivatali helyiségei felé. Lélegzete is egyenletesen érte a fehér gipszmaszkot.

Nem sokkal a sarok után halk pittyegést hallott. Mobiltelefon. A lelkész a segélyvonalat hívta.

Ám mint példaképe oly sok évvel korábban, a Lovag sem bízott semmit a véletlenre. Zsebében szürke műanyag eszköz hevert, akkora, mint egy mobiltelefon, de ötvenméteres körben képes megszüntetni a térerőt. A mobilblokkoló használata az Egyesült Államokban tilos, de alig 200 dollárba kerül egy brit honlapon.

A sarkon túl, ahol a templom főirodái kezdődnek, tompa puffanás hallatszott, váll koppant fára – a lelkész rájött, hogy a bejárat kilincsét eltávolították. Aztán hangos csattanás következett, és az iroda ajtaja becsapódott. A lelkész elrejtőzött az egyik irodában.

A távolból hallatszó rendőri szirénázás erősödött. A lelkész semmiképpen sem hívhatta fel a 911-et, de ha sikerült is felhívnia, ebből a labirintusból nincs kijárat.

A Lovag előbb jobbra, majd balra nézett, ellenőrizte, nincs-e valaki azokban a társalgókban, ahol a templom az utóbbi időben az anonim alkoholisták gyűléseit és a gyülekezet egyedülálló tagjainak rendezett ismerkedési partikat tartotta. Az épületnek ez a része, a lelkészlak szinte a templommal egy időben épült, de egyáltalán nem volt olyan jól karbantartva. A földszinten minden magas, cseresznyefa irodaajtó nyitva volt. Egy kivételével.

A Lovag megragadta az ovális fogantyút és felrántotta a nagy ajtót. A szirénák most határozottan közelebbről hallatszottak. A lelkész a bal sarokban, a könyvespolc mellett kiáltozott. A szoba egyetlen ablakát próbálta kinyitni, amit a Lovag órákkal korábban beszegelt.

Egyre közeledett a lelkészhez, elhaladt egy üvegvitrin mellett, rá sem pillantva a gyűjteményre – ötven antik kereszt vörös bársonyon.

– Ezt nem teheti! Isten sosem bocsátja meg! – nyöszörögte a lelkész.

A Lovag feléje lépett, megmarkolta a sebesült vállat. A maszk alatt megforgatta nyelvén a tejkaramellát. Előhúzta a nadrágszíjára erősített kést. A penge egyik oldalán az amerikai himnusz szavai voltak a fémbe maratva: „Land of the Free/Home of the Brave”. „A szabadok földje, a bátrak hazája.” A másikon a „Szabadság/Függetlenség” szavak. Pontosan olyan volt, mint amilyet példaképe használt több mint egy évszázaddal korábban.

Még egy mély levegőt vett, ebből a súlytalanság illúzióját merítve, aztán a tejkaramellát hátratolta, a bölcsességfogára.

– Mi… miért csinálja ezt? – könyörgött a lelkész. A szirénák hangja már fülsüketítően közelről hallatszott.

– Hát nem nyilvánvaló? – szólt a Lovag, azzal felemelte a kést, és egyenesen a lelkész torkába döfte. A tejkaramella kettétört. – Felkészülök, hogy ugyanezt tegyem az Egyesült Államok elnökével.

2

Vannak történetek, amelyeket senki sem ismer. Rejtett, titkolt történetek.

Imádom ezeket a történeteket. Mivel a Nemzeti Levéltárban dolgozom, abból élek, hogy ilyen történeteket találok. Ám reggel 7.30-kor, ahogy a liftajtó kinyílik és végignézek a csendes, negyedik emeleti hallon, kezdek ráébredni, hogy bizonyos történetek titkosabbak, mint gondoltam.

– Semmi? – kérdezi Tot. Az irodánk előtt vár rám. Abból, ahogy a szakállába fúrja az ujjait, látható, hogy tudja a választ.

– A semminél is kevesebb – erősítem meg. Nyitott, kesztyűs tenyeremen dossziét tartok, és meggyőződöm arról, hogy egyedül vagyunk.

Aristotle „Tot” Westman a mentorom itt, a levéltárban, ő tanított meg arra, hogy a legjobb levéltáros az, aki soha nem hagy fel a kutatással. Hetvenkét éves, szóval rengeteg gyakorlata van ebben is. Ő hívott meg a Culper-körbe. Ezt a zártkörű társaságot George Washington alapította.

Tudom. Én is éppen így reagáltam. De igen, az a George Washington.

Kétszáz évvel ezelőtt, a függetlenségi háború idején Washington kiépítette a saját kémhálózatát. Ez nemcsak hozzájárult ahhoz, hogy megnyerje a háborút, de az elnök hivatalát és az elnököt is védte. A Culper-kör ma is létezik, és már én is a tagjai közé tartozom.

– Beecher, hiszen tudod, hogy nem fogja megkönnyíteni a dolgodat!

– Nem számítottam arra, hogy könnyű lesz, de a lehetőséget keresem. Úgy tűnik, semmit nem lehet találni róla.

– Mindig lehet valamit találni. Nekem elhiheted.

– Igen, de már két hónapja ezt ígéred – mondom arra utalva, hogy Tot és én két hónapja minden nap reggel hétre járunk, mielőtt a többi levéltáros bejönne, és minden, hozzáférhető elnöki iratot alaposan átnézünk.

– Mire számítottál? Arra, hogy megnézed az E betűs aktákat és megtalálsz mindent, ami az álnok elnökre vonatkozik? – kérdezi Tot kissé gúnyosan.

– Ami azt illeti, az álnok elnök az Á betű alatt lenne.

– Nem, nem az a keresztneve. Bár ez attól függ, hogy hol találod meg az aktát – pontosít Tot, remélve, hogy ez a rossz vicc egy kicsit feldobja a hangulatot. Nem dobja fel. – Az a lényeg, Beecher, hogy tudjuk a dolog lényegét. Tudjuk, hogy mit tett Wallace és Palmiotti, tudjuk, hogyan tették, és azt is tudjuk, hogy attól, amit baseballütőikkel és borotvaéles kocsikulcsaikkal csináltak, egy fiatal férfi kómába esett, és ők hagyták volna meghalni. Már csak annyit kell tennünk, hogy bebizonyítsuk. Azt hiszem, egy kicsit be kell gyorsítanunk.

Ahogy Tot ezeket a szavakat kimondja, végighúzza ujját nyakkendője zsinórjának fém végein. Nem is tudja, mennyire kiment a divatból ez a darab, ahogy a scottsdale-i butik is, ahol még 1994-ben beszerezte. Az a helyzet, hogy ismerem Totot. És ismerem ezt a hangot.

– Miért kell begyorsítanunk? – kérdem.

Tot először nem válaszol, újra körülnéz a hallban.

– Tot, ha tudsz valamit…

– Az egyik srác – szólal meg, és ezzel a kifejezéssel mindig a Culper-kör egy másik tagjára utal. – Szóval az egyik srác beszélt valakivel a titkosszolgálattól, és rákérdezett, mit tudnak erről. És tudod, mit válaszolt a titkosszolgálati ember? Semmit. Egy hangot sem. Tudod, mit jelent ez, Beecher?

– Azt, hogy aggódnak miattam.

– Nem. Azt jelenti, hogy az elnök már tudja, mi lesz ennek a vége. Most csak azzal foglalkozik, hogy a fedőtörténetet kidolgozza.

Tot hatásszünetet tartott, megvárta, míg feldolgozom, mit jelent ez, aztán megint óvatosan körülnézett. Azzal biztatom magam, hogy a bizonyíték még itt van… valahol a levéltárban… valami iratban. Elég nagy szalmakazal.

A Nemzeti Levéltár az amerikai kormányzás legfontosabb dokumentumait őrzi, itt van a Függetlenségi Nyilatkozat, Jackie Kennedy véres, rózsaszín ruhája… Reagan „a gonosz birodalma” beszédének eredeti példánya, a térképek, amelyeket Bin Laden megtalálásához és likvidálásához használtunk. Több mint tízmilliárd oldal, és mi tárolunk és katalogizálunk minden aktát, adatot és jelentést, amely a kormányzati munkában keletkezik.

Azt szoktam mondani, hogy az épületünk tele van titkokkal, különösen a hivatalban lévő elnökök vonatkozásában, mert nálunk van minden adat róluk az általános iskolai bizonyítványaiktól a középiskolai évkönyveiken át elméletben a régi, elfelejtett orvosi jelentésekig, amelyek bizonyíthatják, hogy mit tett Wallace valójában azon a huszonhat évvel korábbi éjszakán.

– Gondoltál már arra, hogy berendeld a maratoni futás aktáit? – kérdezi Tot.

– Igen. Ma reggel jöttek meg.

Két hónapon át végigvettük Wallace elnök egészségügyi ellátási adatait, visszamentünk egészen a főiskolai éveiig, amikor a tartalékos kiképzőközpontban megvizsgálták, láttuk az első lánya születésekor kötött életbiztosításához kiadott orvosi vizsgálati eredményeket tartalmazó dossziét, a röntgenfelvételt, amelyet akkor készítettek róla, amikor még csak kormányzó volt és lefutotta a tengerészgyalogság maratoniját annak ellenére, hogy a lábszárcsontján hajszálrepedés volt. Az a törés irányította Wallace-re a tágabb nyilvánosság figyelmét, ettől alakult ki az a közvélekedés róla, hogy politikusként sosem adja fel. Reméltük, hogy ez az akta számunkra valami jobbat hoz. Ám mint az elnök minden orvosi leletanyaga, ez is hiányos. Semmit nem találunk róla. Semmit, semmit.

– Nem titkolhatja el az egészet, Beecher.

– Ahogy azt FDR esetében is láttuk – felelem. Tot nem vitatkozik. Annak idején 1945-ben, negyvennyolc órával Franklin Delano Roosevelt halála után a néhai elnök orvosi leleteit ellopták és megsemmisítették. Azóta sem találta meg senki.

– Szóval, ha Wallace maratoni röntgenképein nem is a lába, hanem a mellkasa látszik… az micsoda? – kérdezte Tot az aktára mutatva, amit még mindig nyitott tenyeremen tartottam.

– Csak egy irat, amit a polgárháborús állományból emeltem ki. Abraham Lincoln fiának levele, amelyben a Fehér Házban töltött éveiről ír.

Tot tudja, hogy amikor ideges vagyok, szeretek régi történeteket olvasni. De azt is tudja, hogy semmi nem tud jobban felidegesíteni, mint a legbonyolultabb történetkör – a családtörténetek.

– Amíg odalent voltál, az anyád hívott, ugye? – kérdezi Tot.

Bólintok. Anyámat a szívműtétje után megkértem, hívjon fel minden reggel, hogy tudjam, jól van-e. Hároméves voltam, amikor apám meghalt. Már csak anya maradt. De mint mindig, nem anyám hívott, hanem a nővérem, Sharon, aki anyámmal él és gondozza. Kéthetente hazaküldöm a fizetésem egy részét, de Sharon végzi a tényleges munkát.

– Anyád jól van? – kérdezi Tot.

– A szokásos.

– Akkor ideje olyan problémára koncentrálni, amellyel meg tudsz birkózni – mondja Tot, irodánk főbejáratára mutatva és arra emlékeztetve, hogy akármit tervez Wallace elnök, az igazi károkozás ott fog történni. De amikor belépünk, meglátok két, öltönyös férfit az íróasztalomnál, a munkafülkém előtt állva. Ekkor arra gondolok, hogy az elnök már előrébb tart, mint gondoltuk.

– Beecher White? – kérdezi a magasabbik, és abból, ahogy sötét szemével rám néz, érezni lehet, hogy tudja a választ. Arca keskeny. Társa szélesebb arcú, amit gondosan nyírt kecskeszakállal igyekszik optikailag kiigazítani. Egyikük sem tűnik boldognak. Sem barátságosnak.

– Én vagyok, Beecher. És önök? – kérdem, de egyikük sem válaszol. Amikor Tot a saját munkafülkéjéhez biceg és leül az asztalához, meglátom, hogy mindkét látogatóm aranyszínű kitűzőt visel, ismerős, ötágú csillaggal. Titkosszolgálat.

Totra pillantok. Neki is ugyanaz bűzlik, mint nekem.

– Válaszolna néhány kérdésünkre? – kérdezi a keskeny arcú ügynök, azzal megvillantja az igazolványát. A neve Edward Harris. Mielőtt válaszolhatnék, újabb kérdést tesz fel: – Mindig ilyen korán jön be, Mr. White?

Fogalmam sincs, hol van a csapda, de már érzem, hogy felhúzták a rugót. Amikor legutóbb találkoztam Wallace elnökkel, megmondtam neki, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megtaláljam a bizonyítékot arról, mit tett halott barátjával, Palmiottival. Erre a világ leghatalmasabb embere előrehajolt nagy, mahagóni íróasztalára a Nyugati Szárnyban, és egyszerűen közölte, hogy ez esetben személyesen töröl el engem az élők sorából. Így amikor a titkosszolgálat emberei reggel nyolc előtt kérdéseket tettek fel nekem, tudtam, hogy akármit is akarnak, az nem lesz kellemes nekem.

– Szeretek hétre járni – mondom az ügynöknek, bár abból, ahogy néz, látom, ez egyáltalán nem újdonság számára. Gyorsan végiggondolom, munkatársaim és a biztonságiak közül ki láthatott, amikor az elnöki dokumentumok között keresgéltem. – Nem tudtam, hogy az is baj, ha korán jövök be dolgozni.

– Nem probléma – közli Harris ügynök közönyösen. – És általában mikor ér haza? Konkrétan tegnap este mikor ért haza?

– Nem sokkal nyolc óra után – mondom. – Ha nem hiszik, kérdezzék Tot kollégát. Ő vitt haza kocsival, és a lakásom előtt tett ki.

Még az ajtóban állok, kezemben a felbecsülhetetlen értékű Robert Todd Lincoln-levéllel, és Tot munkafülkéje felé biccentek.

– Értem. Szóval Tot vitte haza. Ez azt jelenti, hogy Tot nem tudja, hol volt ön tegnap este nyolc óra és ma reggel hat óra között, igaz? – kérdezi a kecskeszakállas ügynök, bár ez egyáltalán nem hangzik kérdésnek.

Ekkor veszem észre, hogy egyik pasin sincs mikrofon és fülhallgató, ami az elnök környezetéhez tartozó ügynököknél szinte kötelező kellék. Ezek ketten nem védelmi feladatokat látnak el. Nyomozók. A Szolgálat küldetése azonban az elnök személyének védelme. A Culper-körben mi az elnökség intézményét védjük. Nem kis különbség.

– Mással is találkozott, tegnap este, Beecher? – szól közbe Harris ügynök.

Munkafülkéjéből Tot rám pillant. A csapda hamarosan fogságba ejt.

– Mindig kesztyűt visel a munkához? – kérdezi Harris ügynök, a fehér pamutkesztyűre mutatva.

– Csak akkor, ha régi dokumentumokkal foglalkozom – közlöm, azzal kinyitom a dossziét, és megmutatom nekik Robert Todd Lincoln levelét. – Ha nincs ellenükre, most…

Ellépnek a munkafülkémtől, de csak egy lépést.

Benyomakodom, és óvatosan leteszem a Lincoln-levelet az íróasztalomra. Ekkor észreveszem, hogy a billentyűzet furcsa szögben áll, és az egyik stósz irat kissé el van mozdítva. Tehát már átkutatták a dolgaimat.

– És magával viszi azt a kesztyűt haza? – kérdezi Harris ügynök.

– Elnézést, de vádolnak valamivel?

Egymásra néznek.

– Beecher, ismer egy Ozzie Andrews nevű férfit? – teszi fel a kérdést végül Harris ügynök.

– Kicsodát?

– Csak azt mondja meg, hogy ismeri-e. Ozzie Andrews.

– Emlékeznék rá, ha ismernék egy ilyen fura nevű alakot.

– Szóval soha nem találkozott vele? Soha nem is hallotta ezt a nevet?

– Mi az igazi kérdés?

– Találtak egy holttestet – közli Harris ügynök. – Egy belvárosi lelkipásztort öltek meg tegnap este tíz óra körül.

– Ez szörnyű!

– Az. Szerencsére amikor a rendőrség odaért, a helyszínen lekapcsoltak egy gyanúsítottat. Ozzie. Így hívják. Közvetlenül a gyilkosság után sétált ki a templom hátsó bejáratán. Átkutatták Ozzie zsebeit, és egy cetlin a maga neve és telefonszáma volt.

– Micsoda? Ez nevetséges!

– Szóval semmit nem tud erről a gyilkosságról?

– Természetesen semmit nem tudok róla.

Hosszú csend állt be.

– Beecher, nagy vonalakban mi a véleménye Orson Wallace elnökről? – szól Harris ügynök, megtörve a csendet.

– Tessék?

– Nem a politikai véleményét kérdezzük. Csak mivel a St. John-templom olyan közel van a Fehér Házhoz… bizonyára megérti. Fel kell tennünk ezeket a kérdéseket.

Tot felé fordulok. Már nem csak érezzük a patkányszagot, a patkány már látható. Két hónappal ezelőtt, amikor az elnök eltemette legjobb barátját, megesküdött, hogy engem is el fog temetni. Akkor arra gondoltam, hogy majd éjjel, símaszkban jönnek rám. De elfelejtettem, kivel van dolgom. Tot azt mondta, az elnök már célkeresztbe fogott, és akkor hitelen megjelenik két titkosszolga. Ez Wallace igazi bosszúja – összefüggésbe hozni engem egy gyilkossággal, rám küldeni a Szolgálatot, és tiszta marad az a manikűrözött keze, amikor az emberei szitává lőnek.

– Hol van most ez az Ozzie nevű alak? – kérdem. – Szeretném tudni, kicsoda ő.

– Elnézést, de úgy tudom, gyanúsítottaknak nem lehetnek követeléseik.

– Szóval már gyanúsított vagyok? Oké, akkor hadd szembesüljek a vádlómmal. Még börtönben van?

Ekkor először mindkét ügynök elhallgat.

– Tessék?! Elengedték? – kérdem.

Megint csend.

– Szóval majdnem tetten érték egy gyilkosság gyanúsítottját és hagyták, hogy kisétáljon? És azt hiszik, hogy egyszerűen idejöhetnek és belekeverhetnek? Elnézést, de ha nem azért jöttek, hogy letartóztassanak, akkor végeztünk.

– Válaszolna még egy utolsó…

– Végeztünk. Viszontlátásra! – mondom az ajtó felé mutatva.

Körülbelül harminc másodpercig állnak ott, csak hogy nyilvánvalóvá tegyék, az ő döntésük, hogy elmennek, nem az enyém.

Ahogy az ajtó becsukódik mögöttük, Tot odasúgja a munkafülkéjéből: – Te vagy a legjobb, Mac. Nagyra értékelem. – Ekkor jövök rá, hogy Totnak egész végig a kezében volt a telefon, és amikor meghallom a Mac nevet, már tudom, milyen nagy veszélyben vagyok.

Amikor George Washington létrehozta a Culper-kört, teljesen hétköznapi megjelenésű, egyáltalán nem feltűnő embereket választott, éppen azért, mert senki sem figyel fel rájuk. A másik szabály: még ő sem tudhatta a tagok nevét. Így, ha valamelyiküket elkapnák, hogy információt ad át az ellenségnek, az ellenség sem képes megtalálni a többieket.

Ezért maradt fenn a Culper-kör a mai napig, és ezért van az, hogy mindenben benne volt a kezünk, a függetlenségi háborútól Hirosimán át a Disznó-öbölig. Az OSS és a CIA előtt ezek az emberek írták a titoktartás könyveit. Szóval, ha más Culper-tagokról van szó, csak annyit tudok, hogy Toton kívül egyetlen emberrel találkoztam, akiről biztosan tudom, hogy Culper-tag. Orvos, úgy hívják, Sebész. Ennyi. Nem tudom a nevét. Levett egy dózist a véremből, sürgősség esetére. Van azonban egy Culper-tag, akivel sosem találkoztam, csak a nevét hallottam, mert figyelmeztettek rá.

Tot úgy hívja: Mac. Ha szükségünk van valamire, de csak úgy férhetünk hozzá, hogy valamit meg kell hekkelni, Mac szerzi meg, és csak azt kéri cserébe, hogy az unokahúgától vegyünk jótékonysági sütit a lánycserkészek javára.

– Jöttök nekem még egy doboz Samoasszal – közli Mac.

– Úgy érted, Caramel de Lites? – kérdezi Tot a mobilját füléhez szorítva.

– Nem érdekel, hogy megváltoztatták a nevét vagy sem, nekem csak Samoas – mondja Mac nem a saját hangján. Szövegfelolvasó generátor szól a másik oldalról, a sa-mo-as szó minden szótagja elnyújtott, olyan, mintha egy 1960-as robot mondaná.

Soha, senki sem hallotta Mac igazi hangját.

Abból, amit Tot mondott, azt a következtetést vontam le, hogy Mac a hetek közé tartozik. Ha nemzeti vészhelyzet következik be, olyan súlyos katasztrófa, hogy leáll az internet és számítógépes infrastruktúránk tönkremegy, az amerikai kormányzat hét tisztviselője képes helyreállítani a működését. A hétből öt embernek jelen kell lennie a műveletnél. Mielőtt Mac otthagyta volna a kormányzati tisztviselői státust, közéjük tartozott.

Jó kis sztori, igaz? Nem ez az egyetlen. A Sebész szerint Mac nem nyugdíjba vonult műszaki zseni. Tizenkilenc éves, társadalmi beilleszkedési zavarokkal küszködő különc, akit, mint minden tehetséges hekkert, akit elkap az amerikai kormány, azért fizetnek, hogy az amerikai kormánynak dolgozzon. A cserkészsütit a húgának kéri.

Nem érdekel, melyik igaz. Csak az érdekel, hogy amikor beüt a gond, senki sem gyorsabb Macnél.

Tot átadja a mobilját a munkafülkéinket elválasztó falon át. A kijelzőn világosszürke fal előtt álló, kusza fekete hajú férfi képe van. Ozzie fizimiskája. Körülbelül velem egyidős, de nehéz lenne megállapítani, mert az arca… A jobb szeme kissé lejjebb áll, olyan, mintha folyton álmos lenne, arcbőre meg mintha fényes mázzal lenne bekenve… Azt hiszem, égési sérült.

Aztán észreveszem a szemét. Halvány, mint a fehérbor.

Mögöttem nyílik az iroda ajtaja, kollégák érkeznek munkába. Alig hallom. Hátamon végigfut a hideg, bőröm mintha rám fagyna, és bármelyik pillanatban letörhetne rólam.

Egyetlen embert ismerek, akinek ilyen borszínű a szeme. Nézem a képet és igyekszem kiiktatni az égési torzulást, elképzelni, milyen lehetett. Nem. Ez lehetetlen. Ez nem lehet ő.

De tudom, hogy ő az.

Marshall.

Húsz éve.

3

Húsz évvel korábban

Sagamore, Wisconsin állam

Marshall nem hallotta a reccsenést.

Mint minden ötödikes fiúé, túl gyors volt a mozdulat, ahogy kinyitotta az utas oldali ajtót. Sagamore kicsi, általában lassú város. Apja még alig állította le a kocsit, Marshall már kint volt a hidegben, a kocsi hátuljához rohant, hogy apja tolókocsiját hátul kivegye.

Alig tízéves, a legfiatalabb az osztályában. Mindig azt mondták neki, hogy nem kövér, csak dundi, hogy a súlya tökéletes, csak a magasságának kéne utolérni. El is hitte, és alig várta a napot, amikor Isten kiegyenlíti a dolgokat és jobban fog hasonlítani a többi ötödikeshez – magas lesz, mint Vincent, vagy sovány, mint Beecher.

Marshall udvarias kölyök volt, szinte túlontúl udvarias, anyja olyan szigorúan nevelte, hogy ha szellenteni akart, ki kellett mennie. A Lusk családban nagy volt a fegyelem, a családi élet középpontjában az állt, hogy gondoskodni kell apáról.

– Szolgálatára, uram – szólt mindig Marshall tréfásan, amikor a kerekes széket a vezető oldali ajtóhoz gurította. És apja mindig nevetett a tréfán.

– Háromra – mondta az apja, azzal elmozdította a testét, és megadta Marshallnak a jelet, hogy rögzítse a kocsi kerekeit és tartsa egy helyben. – Egy… kettő…

– Hááárom – mondta Marshall és apja egyszerre. Marshall apja a karjára támaszkodva, teljes erejével kihúzódzkodott a volán mögül, a kerekes szék felé mozdult, lábcsonkját a levegőbe lendítette.

Timothy Lusk orvosi szakszóval dupla amputált volt. A baleset éjszakáján, amikor vajúdó feleségét vitte a kórházba, autójukba csapódott egy barna minibusz, amelynek sofőrje, egy nő epilepsziás rohamot kapott. Szerencsére Marshall egészségesen született. Timothy feleségének, Cherise-nek sem esett baja. Az orvosok Timothy összezúzódott lábát térd alatt levágták.

– Óvatosan! – szólt Marshall, amikor apjának teljes súlya kibillent az autóból és a kerekes székhez ütközött. Utálta, amikor apja siet, de apja mindig ideges és türelmetlen volt, ha leesett a hó. Bár a szomszédok segítettek ellapátolni a havat a Lusk család járdájáról, az egész várost nem tudták hómentesíteni. A kerekes székkel közlekedőknek a tél nagy szívás.

– Tartod? – kérdezte az apja, ahogy a beülés ereje kissé hátralökte a kerekes széket, ami megcsúszott a latyakon. Bal lába a szék fémkönyöklőjére csapódott.

– Megvan! – kiáltott vissza Marshall. Megigazította vastag szemüvegét, aztán megindult, hogy felbillentse a tolószéket a járdaszegélyen. Húsz éve minden, új építésű járdán kötelező felhajtót létesíteni, és a mai kerekes székek alig tíz kilót nyomnak. Ám ezen a napon a Wisconsin állambeli Sagamore-ban a járdaszegélyeken nem volt felhajtó, és a kerekes székek súlya legalább huszonöt kiló volt.

Marshall apja egy gyors mozdulattal felkapta a kerekes szék első kerekét, amitől kissé hátrazuhant.

Marshall gyorsan feltolta az első kerekeket a járdára. Ekkor következett a dolog nehezebb része. Marshall nem volt erős, ráadásul túlsúlyos volt, de tudta, mit kell tenni. Tenyerét a tolórúd alá feszítette, tolta és emelte fogcsikorgatva. Apja nyomta a kerekeket, segíteni próbált. Marshall tenyere kivörösödött, kis, fehér szigetek voltam benne ott, ahol a rúd belevágott. Minden erejüket bele kellett adniuk…

Krrnk.

Nem probléma. Fel a járdaszegélyen, megy, mint a karikacsapás.

– Fantasztikus! – mormogta Marshall.

Onnantól az apja előtte gurult. Nem volt terv, hova mennek. Csak ki akart mozdulni végre otthonról. Elindult, pontosabban egyenesen gördült a Dickinson Streeten… Talán elfogyasztanak egy Danza-féle tojásos szendvicset… Talán megállnak a Farris’s könyvesboltnál.

De mindez megváltozott, amikor Marshall apja megszólalt: – Mennem kell.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Marshall. – Hova kell menned?

– Mennem kell – mondta, lefelé mutatva. Marshallt az apja hangjában hallott hirtelen pánik megriasztotta.

– Kakilni kell? – kérdezte Marshall.

– Nem! Pisilnem.

– Nincs nálad a…? – kérdezte Marshall, és érezte, hogy arcát elönti a pír. – A zacskó nem azért…? – kérdezte, saját bal combját megtapintva, de a vizeletzsákra mutatva, amit apja ott szokott tartani és abba vizelt.

– Kiszakadt – közölte Timothy az üres utcán végignézve. Nagyon igyekezett halkan beszélni. – A zacskóm kiszakadt.

– Hogyan szakadhatott ki. Hiszen nem is… – Marshall elhallgatott, visszapillantott az autóra. – Akkor szakítottad ki, amikor kiszálltál a kocsiból, ugye? – Apja mögött rohant, megragadta a tolókarokat, és hozzátette: – Most vissza kell mennünk a kocsihoz és haza…

– Nem bírom ki hazáig.

Marshall megdermedt.

– Hogy mi…

Apja megállította a tolókocsit, fejét lehajtotta, háttal ült a fiának. Egyszer már kimondta ezeket a szavakat, és nem szívesen mondta ki még egyszer.

– Nem bírom ki, Marshall. Baleset fog történni.

Marshall szája tátva maradt a csodálkozástól. A tolókocsi miatt élete nagy részében majdnem mindig szemmagasságban volt apjával. De ezt egészen eddig nem is vette észre.

– Tudok segíteni, apa – mondta, azzal a tolókarokat megragadva Marshall megfordította a széket, és gyorsan futni kezdett a járdán. A legközelebbi üzlet a Lester ruhabolt.

Timothy nem szólt, de Marshall látta, milyen kényelmetlenül feszeng az ülésen.

– Mindjárt odaérünk! – biztatta Marshall. A feje leszegve, mint a támadó bikáé.

Hangos csattanás volt, ahogy a fém kerekes szék lába a betonlépcsőbe ütközött.

– Segítség! Utat! – kiabálta Marshall a Lester üzlet üvegajtaján dörömbölve. A vevők belépését jelző csengő kissé megcsendült az ütéstől.

– Húzódj hátra, apa! – kiáltott Marshall, ahogy apja megmozdította a kerekes széket, és egy alkalmazott, egy rossz fogú, barna szöghajú, a harmincas éveiben járó alkalmazott nő kinyitotta az üzlet bejáratát.

– Sürgősség van! Emelje meg a tolószék elejét, kérem! – kiáltotta Marshall, a nő pedig teljesítette az utasítást, lehajolt. Tenyerét a fogantyú alá feszítette. – Háromra – tette hozzá. – Egy, kettő…

Újabb hangos kattanás, ahogy a szék hátsó kerekei felugrottak az első lépcsőre, és elakadtak nem sokkal a második alatt.

– Mindjárt ott vagyunk! Már csak egy van – közölte Marshall.

– Nem bírom ki.

– Dehogynem, apa. Ki fogod bírni!

– Nem jó, ha mozog, uram – tette hozzá az alkalmazott, és felkészült, hogy újra felemelje.

– Tessék, ezen is fent vagyunk – biztatta apját Marshall rekedtes hangon. – Az utolsó. Háromra!

– Marsh, sajnálom… Nem bírom ki.

– De igen, apa! Háromra! – könyörgött Marshall.

Timothy a fejét ingatta, szeme könnyel telt. Remegő kézzel szorította a szék karfáját, mintha ki akarna mászni a bőréből, a székből, mintha el akarna menekülni a testéből.

– Egy… kettő…

A kerekes szék egy utolsó kattanással átjutott az üzlet küszöbén, és meleg levegő ölelte körül őket, amint begördültek.

Marshall rengeteg vevőt látott odabent. Szinte csak anyák, gyerekkel, a rudakra akasztott ruhák között járkáltak, és mindenki őket nézte.

Ez eddig rendben is volt, semmi különös.

– Egy pillanat, maradjon így, valami kiömlött – jelentette ki az alkalmazott.

Azt a hangot nem lehet semmivel összetéveszteni. Egyenletes csorgás, hangosan, a fapadlóra. Amikor Marshall meghallotta, nem nézett le. Képtelen volt.

– Ó, istenem! – fakadt ki az alkalmazott. – Az ott…?

– Pi-si… – Egy ötéves kislány kuncogott, a Marshall apjának tolószéke alatti, egyre terjedő kis tócsára mutatott.

Onnan, ahol állt, a kerekes szék mögött, ahogy a fogantyút fogta, hogy a szék el ne mozduljon, Marshall csak apja hátát látta. Évekig gondolkodott, milyen magas lehetett, amikor még megvolt a lába. De ebben a pillanatban, ahogy az apja a székbe süppedt, ahogy a vizelet még mindig csorgott lefelé lábának csonkján, Marshall tudta, hogy az apja ennél kisebbnek soha nem fog tűnni.

– Tessék… – szólt egy gyors felfogású vevő, azzal papír zsebkendőt vett ki a táskájából és átadta. Marshall ismerte. A hölgy anyja munkatársa volt a templomban. Riis lelkész felesége, és mindenki csak Szöcskének nevezte. – Tessék, Marshall. Hadd segítsünk!

A bűntudat és a kedvesség ingere átragadt a jelenlévőkre, a bolt alkalmazottai és a vevők is igyekeztek segíteni. Papír zsebkendőket dobtak a tócsára, kedélyesen csevegtek, és úgy tettek, mintha az ilyesmi mindennapos dolog lenne. Sagamore akkor még kisváros volt. Vallásos emberek lakták. Olyan város, amelynek lakói az autóbaleset óta figyeltek Marshallra… és az anyukájára… és különösen szegény, tolókocsis apjára.

De ahogy az asszonyok gyülekeztek körülöttük, Marshall nem az apjára nézett, nem is a vizelettócsára. Egyvalakit látott, egy kócos, szőke fiút, aki az üzlet sarkában állt, az egyik ruhatároló rúd mellett.

Egy dolog megszégyenülni egy teremnyi idegen előtt. Teljesen más dolog azonban megszégyenülni egy olyan ember előtt, akit ismerünk.

– Marshall, felhívtuk a mamádat. Már úton van – mondta a tiszteletes asszony közel hajolva hozzá.

Marshall bólintott, és úgy tett, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. De egy pillanatra sem vette le szemét a sarokban álló fiúról. Az osztálytársa volt, Beecher, aki ugyancsak nem nézett másfelé.

Beecher tekintetében aggodalom és szomorúság tükröződött. És együttérzés is. De Marshall csak a szánalmat látta.

4

Ma

Washington D. C.

– Egy pillanat… te ismered? – kérdezi Tot, ahogy ott állok a munkafülkéjében és Marshall fizimiskáját nézem. Lábam merev, testem dermedt, bőröm úgy elnehezült, mintha ereimben a vér hirtelen megszilárdult volna. – Beecher…

– Nem Ozzie a neve. Hanem Marsh. Marshall. Hetedikben Marshmallow-nak csúfoltuk.

– Mikor találkoztál vele legutóbb?

– Tizennégy-tizenöt éves koromban.

– És ismerte Clementine-t? – kérdezi Tot.

Felpillantok a telefon kijelzőjéről. Arra gondoltam, hogy ezt a csapdát az elnök helyezte el. Ám Tot kérdéséből sejtem, ő azért aggódik, hogy a csapdát Clementine helyezte el – e másik személy, aki történetesen a mi kis városunkból származik.

Clementine.

Gyerekkori szerelmem, az első csók, a lány, aki két hónappal ezelőtt rájött, milyen kegyetlen támadásban vett részt az elnök, és megzsarolta vele.

Tudom. Nők dolgában jobb ízlésem is lehetne.

– Szerinted Clementine…?

Kinyílik mögöttünk az iroda ajtaja. Kezdenek érkezni a levéltáros kollégák. Kezemet szőke hajamhoz emelem, megvakarom a fejemet, és feltartom az egyik ujjamat. Ideje ezzel kimenni. Visszamegyünk a hallba, ahol már egész tömeg van. A titkosszolgálat alkalmazottai már régen elmentek, de nem szólunk egymáshoz, egyenesen a fémajtó felé vesszük az irányt, amely a Nemzeti Levéltár szívébe, a sötét raktárpolcokhoz vezet. Mozgásérzékelős lámpák fénylenek fel, követnek minket, ahogy a könyvekkel, iratokkal teli polcok között haladunk.

– Gondolod, hogy Clementine-nak köze van ehhez a gyilkossághoz? – kérdezem halkan. Aztán élesen balra fordulok Tot mögött, aki megtorpan a szokásos rejtekhelyünkön, a sor végén álló, rozsdás fémasztal mellett.

– A legutóbbihoz köze volt, ugye? – kérdezi Tot. – Amikor legutóbb megjelent, a te levéltári belépőddel visszaélve fenyegette meg Wallace elnököt. Aztán megölte Palmiottit, eltűnt az elnök fiatalkori, brutális tettének minden bizonyítékával, és kis híján tönkretette az életedet. Komolyan tudni akarod, mit csinál ráadásként?

– Nem lehet tudni, hogy van-e ráadás.

– Beecher, te is tudod, hogy az apja Nico Hadrian – mondja a merénylőre utalva, aki egyszer megpróbált golyót repíteni az elnökbe, és jelenlegi állandó lakása a St. Elizabeth elmegyógyintézet. – Te is tudod, hogy Clementine visszatér. Tud a Culper-körről. Tehát ha még mindig az elnökre vadászik…

– Nem vadászott rá. Csak megzsarolta, mert információt akart az apjáról.

– És ezt te elhiszed? Hiszen azt is mondta, hogy ugyanabban az újonnan felfedezett rákban szenved, amelyben a te apád, sőt már végstádiumban van, de egyikük sem halt meg.

– Hazudott apámról!

– Tudom. És azt is tudom, mennyire fájt ez. Clementine nem egyszerűen manipulátor, Beecher, ez a nő vadász, ugyanolyan, mint az apja. Az elnökre hajtott, megölte Palmiottit, és nyugodtan fog gyilkolni újra. Az egyetlen ok, amiért hozzád fordult, hogy balekra volt szüksége. Bűnbakra. Ahogy most is – mondja Tot. Ősz szakálla világít a könyvespolcok közötti sötétben. – Ugyan már, hiszen tudtad, hogy csak idő kérdése. Clementine nem pénzért zsarolta az elnököt. A saját apjáról akart információt, és tudjuk, hogy még mindig azt akarja. Tehát ha azzal próbálkozik, hogy felajánl valamit az elnöknek vagy egyszerűen bosszút akar állni rajtad azért, mert legutóbb meghiúsítottad a terveit, nem lenne tökéletes módszer, hogy segítsen az elnöknek bemártani téged egy gyilkosságba, amelyből nem tudsz kimászni? Csak annyit kell tennie, hogy kapcsolatba lép régi barátjával, Marshall-lal…

– Nem régi barátok – mondom.

– Nem ismerték egymást?

– Ha ismerték is, nem álltak közel egymáshoz.

Tot ezen elgondolkodik, emészti az információt.

– Ugye észrevetted már, hogy a szülővárosod tele van fura alakokkal?

Bólintok. Kezemben még Tot telefonja, Marshall fizimiskáját bámulom. Puffadt arcbőrével, amelytől mintha megereszkedett volna a képe, és jobb szeme leffedtségével legalább tíz évvel öregebbnek néz ki nálam. És legalább tízszer annyit szenvedett, mint én.

– Tehát ha nem Clementine keze van a dologban, akkor szerinted az elnök állította rá erre Marshallt? – kérdezi Tot.

– Fogalmam sincs. Csak annyit tudok, hogy két perccel azután, hogy azt mondod, az elnök pofán akar rúgni, hirtelen olyan bűnnel vádolnak meg, ami a washingtoni rendőrség hatáskörébe tartozik, de valami csoda folytán mégis a titkosszolgálat dolgozik rajta. És hallottad, mit mondtak az ügynökök? A zsaruk Marshallt gyilkosság vádjával tartóztatták le, de valahogy szabadon járkál. Neked ez nem bűzlik egy kicsit?

– Talán óvadék ellenében szabadlábra helyezték – jegyzi meg Tot.

– Nem tettek le érte óvadékot. – Robothang szól Tot telefonjából. Totra pillantok.

– Te hagytad, hogy egész idő alatt hallja, amit mondunk?

– Nincs nyoma annak, hogy ő maga vagy bárki óvadékot tett volna le érte – szól közbe Mac. – Csak annyi van a feljegyzésben, hogy szabadon bocsátva. Vagy semmit nem tudtak rábizonyítani, vagy Marshallnak magas polcon vannak barátai, akik hajlandók nagy szívességet tenni neki.

Totnak ki sem kell mondania. Erről van szó. Az elnök visszavág.

Amikor a levéltárban kezdtem dolgozni, megtanultam, hogy a jó levéltáros követi a szabályokat, a kiváló levéltáros pedig a sejtéseit követi.

– Azt mondják, egy lelkészt ölt meg? – kérdezem még mindig Marshall képét bámulva.

– Igen. A te neveddel a zsebében. Miért?

– Semmi, semmi.

Tot az egyik szemére vak, de mindent lát.

– Beecher, ismerem ezt a nézést. És azt is tudom, hogy az agyad soha, semmit nem hagy ki, ettől vagy kiváló levéltáros. De akármire is gondolsz Marshall-lal kapcsolatban, hagyd abba az emlékezést. Ez a Marshall már nem a gyerekkori barátod.

Persze. Totnak tökéletesen igaza van. Marsh megégett arcát nézem, mely szinte olyan, mint egy maszk. Aztán a gondolataim visszarepítenek Wisconsinba, és régi emlékek között kutatok összefüggéseket. Lehet, hogy ez is Clementine csapdája. Vagy az elnöké, aki szeretne elhallgattatni és még mindig engem hibáztat legjobb barátja haláláért. Vagy a Culper-körre vadászik. De ahogy Marsh merev szeme rám bámul…

– Be tudom juttatni magunkat a tetthelyre – jelenti be Mac a telefonban.

Úgy tesz, mintha ez jó hír lenne. És az is. Minél több információnk van, annál jobb. De még Tot korábbi figyelmeztetése jár a fejemben: az elnök már tudja, mi lesz ennek a vége. Így amikor sietve elindulunk visszafelé és az automata fények megvilágítják utunkat, képtelen vagyok lerázni magamról azt az érzést, hogy minden, amit most teszünk…

…pontosan az, amit az elnök akar.

5

Sárga rendőrségi szalag zárja le az oldalajtót. Tot túl öreg ahhoz, hogy átbújjon alatta. Félrelöki, hagyja, hogy a szél fújja, mint a sárkány farkát. Lassan mögötte haladva belépek a tetthelyre.

A St. John-templom olyan, mintha egy régi, gyarmati házba léptünk volna be, amelyet történetesen irodabútorokkal rendeztek be.

– Aláírnának nekem, uraim? – szól egy barátságos hang.

Jobbról rövidre nyírt szőke hajú, sötét öltönyben feszítő, atletikus alkatú férfi közelít olyan tekintélyes fellépéssel, hogy Tot is hátralép.

– Hayden Doniushoz jöttünk – közli Tot, bár nem ismerem a nevet.

– Csak írják alá, kérem. Ott a mappa – mondja a férfi egy antik asztalkára mutatva. Vállizmai megfeszülnek a mozdulattól. – Itt egy toll, de ne lopják el – tréfál, és a Virginia Állami Egyetem kék-narancs reklámtollát nyomja Tot kezébe.

Aztán egy szempillantás alatt eltűnik. Ott hagyja Totot és engem…

– Hayden Donius… – szól egy magas férfi lágy hangon. Divatjamúlt, háromrészes szürke öltönyt visel. Ideges, kétkezes kézfogással bemutatkozik, mint a templom felügyelőbizottságának elnöke. – Önök pedig… a barátai…

Tot bólint. A két férfi hosszú pillantást vált egymással, és eszembe jut, mit mondott Tot, amikor először meghívott a Culper-körbe. Kevés tagja van, de sok barátja.

– Én… én… igazán nagyra értékeljük, hogy eljöttek… – szól Hayden, és hangja megremeg, ahogy Tot ellép az asztalka mellett, rá sem pillantva az aláíróívre. Ehelyett jobbra, a széles ablakra néz.

Látom, mit néz Tot. Az ablakon át, a Lafayette Park kopár fái közt tökéletes a rálátás a város legnevezetesebb épületére. A Fehér Házra. Orson Wallace elnök otthonára.

– Átkozottul közel van a gyilkosság helyszínéhez – mondom, arra pillantva.

Tot bólint. Nagyon jól tudja, milyen gyanús ez… és milyen ismerős.

Két hónappal ezelőtt Clementine volt az. Ma pedig Marshall. Két gyilkosság, mindkettőt olyan ember követte el, aki az én kis szülővárosomból származik, és mindkettő nagyon közel volt az Egyesült Államok elnökéhez. Még rosszabbnak tűnik a helyzet, ha belegondolok, milyen hihetetlenül gyorsan kiengedték Marshallt a fogdából, pedig állítólag gyilkosság gyanúsítottja. Bár Tot ezt nem mondta, az elnök engem üldöz. Hány ember tehetné ezt meg, hány embernek van ilyen befolyása?

– Hozzá kell fognunk – mondja Tot, tudván, hogy az elnököt egyetlen módon lehet leállítani: ha bebizonyítjuk, hogy mit tesz valójában.

Hayden bevezet minket. Nagyon fáradtnak tűnik, mint aki egész éjjel nem aludt.

Körülnézek. Az egész templomban alig hat irodahelyiség van. Kicsi a hely. A lelkész, akinek elvágták a torkát, nem egyszerű munkatárs volt, hanem Hayden barátja.

– Elnézést uraim – szól egy fiatal, fekete rendőr, amikor a hall végén álló iroda közelébe érünk. – A nyomozók azt mondták, hogy senki sem jöhet be, míg vissza nem érnek az ebédidőből és a technikusok nem végeznek.

– De hiszen ez az én irodám! – tiltakozik Hayden. – A munkámat kell végeznem!

A rendőr bólint, de nem mozdul.

– Ha azt mondták, senki, akkor komolyan is gondolják, hogy senki. Nem én hozom a szabályokat, míg nem adnak rám öltönyt, nyakkendőt.

Várja, hogy vitatkozzunk, de onnan, ahol állunk, az ajtó mellől, látunk mindent, ami odabent történik: két bűnügyi technikus – az egyik ázsiai, a másik kopasz – járkál az irodában, jegyzetelnek és még néhány fényképet készítenek. A sarokban néhány sárga műanyag bizonyítékjelző nyíl mutat a könyvespolcra és az ablakra spriccelt vérre. Ott vágta el a gyilkos a lelkész torkát.

Ez mind benne volt a rendőrségi jelentésben, amit Mac út közben átküldött nekünk. Egy lövés hátulról, a torok elölről elvágva. Hayden elindul a templom felé, alig érünk azonban a nyitott dupla ajtó közelébe, hirtelen lelassít, és meglátjuk a sárga rendőrségi szalagot.

Azzal, hogy behoz minket ide, megszegi a szabályt. Szerencsére tudja, hogy vannak fontosabb dolgok.

– Ígérjék meg, hogy sietni fognak! – könyörög, amint felemelem a rendőrségi szalagot és belépek. A mennyezet magas, a díszes karzat, a széles kupola és a színes üvegablakokon beáradó napfény ragyogó színekbe öltözteti az elnökök templomát. Fél futballpályányi padsorokat látok, de ismerős templomillat árad – rózsaszirmos gyertyák, régi könyvek, állott levegő. A gyermekkorom jut eszembe és halott apám.

– Úgy vélik, a gyilkos itt kezdte – mondja Hayden, és elindul velünk a padsorok között. Kétoldalt a padsorok karfáján kis, aranyszínű táblán az adományozók nevei olvashatók. Minden padsoron valamilyen név, kivéve az oltártól úgy harmadútnyira lévőt – az 54-es padot. Az aranyszínű táblácskán ennyi áll: AZ ELNÖK PADJA.

– Csodálom, hogy az elnök nem az első sorban ül – szólal meg Tot.

– Ez James Madison miatt van – magyarázza Hayden. – Amikor elnök volt, megadták neki a lehetőséget, hogy válasszon padot, de ő csak azt mondta: „Válasszanak helyettem”. Így nem kivételeztek vele. Középen ül, mint mindenki más.

– És Wallace elnök ezt tiszteletben tartja? – kérdem.

– Csak egyszer járt itt. Egyes vezetők többet járnak templomba, mint mások. De még az elnökök is szeretnének a történelem részévé lenni – mondja, és a padsorba mutat. A padlón négy térdeplő van, hímzett párnákkal. A térdeplőpárnákon aranyszínű betűkkel más-más név áll: George W. Bush. Barack Obama. Leland Manning. És egy nagyon régi, az első, kétszáz éves: James Madison.

– Hol van Wallace elnöké?

– Csak akkor kapnak ilyet, ha már leköszöntek a hivatalból – mondja Hayden. Még ideges, igyekszik minket gyors mozgásban tartani, a helyiség végébe siet. Minden sorban hasonló térdeplők vannak. Ronald Reagan. Woodrow Wilson. Bill Clinton. Harry Truman. Egyszer mindegyikük eljött ebbe a templomba és térdet hajtott Isten előtt. Megalázkodásnak tekinthették? De ahogy a jelenlegi elnököt elképzelem – és azt, hogy milyen hatalom ellenem való bevetésével fenyegetett –, bele sem akarok gondolni.

Ahogy elérjük az utolsó sort, azt látjuk, hogy az utolsó két ülés környékén még több rendőrségi jelzés van. A gyilkos ott lőtt a lelkészre. Sok kis sárga nyíl mutatja, hol fröccsent vér a padlóra és a padokra. Ezt a padot ismerem, ez híresebb, mint az összes többi együtt.

A Lincoln-pad.

A legutolsó ülés a legutolsó padsorban. Az 1860-as években Lincoln átsétált az utcán a Fehér Házból, beült ebbe a hátsó sorba, majd távozott, mielőtt az istentisztelet véget ért volna. A falon aranyplakett: MINDIG EGYEDÜL VOLT.

– Tehát a gyilkos ebből a padból lőtte le a lelkészt? – kérdezi Tot.

Hayden mond valamit, de nem hallom. A padot nézem… fából készült pad… keményfa padló. De minél közelebbről nézem… Valami nem stimmel.

– Oké, látták a padot. Most már mehetünk? – kérdezi Hayden. Nem mozdulok.

– Beecher, mi a gond? – kérdezi Tot. – Látsz valamit?

Nem válaszolok.

Mellettem Tot a tollat forgatja, még mindig a szakállánál tartva. Pillantásomat követve a jó szemével végignéz a padon, majd mögéje, a színes üvegablakra, aztán a templom hátsó falára, ami egy síkban van a templom hátsó falával. Még mindig nem látja.

– Mennünk kell – mondja Hayden. – A nyomozók felhívatták velem minden alkalmazottunkat. Azt mondták, mindenki maradjon otthon. Szóval, ha itt találják magukat…

– Hayden, két percre van szükségem – felelem.

– Azt mondták, nagyon fognak sietni! – mondja Hayden nyugtalanul Totnak.

– Hayden! – mordulok rá, és csak annyira emelem fel a hangomat, hogy felém forduljon. – Hallgasson ide! Tudja maga, kicsoda Joseph B. Stewart?

Hayden zavartan hallgat.

– Kicsoda? – kérdezi a válla fölött hátrapillantva. – Hitközségi tag?

– Ide hallgasson! Azon az éjszakán, amikor Lincoln elnököt lelőtték a Ford Színház nézőterén, Joseph B. Stewart volt a nézőközönség egyetlen tagja, aki felállt és üldözni kezdte John Wilkes Bootht. Gondoljon erre egy pillanatig. Az elnök haldoklik. Egyetlen fémgolyó fúródott Lincoln agyába, a jobb szeme mögé. Természetesen több száz ember sikoltozik, de abban a pillanatban csak Joseph B. Stewart őrzi meg a lélekjelenlétét, áll fel a helyéről az első sorban és ugrik át a zenekari árkon, hogy megpróbálja elkapni Bootht, ahogy az orgyilkos átrohan a színpadon. Stewart a székek tetején ugrált át a merénylő nyomában. És igen, Booth elmenekült. De a merénylet utáni első néhány napban Joseph B. Stewart Amerika hőse volt.

– Nem értem – mondja Hayden.

– A lényeg az, hogy Stewart ma már elfeledett történelem, ám amikor azzal a kihívással kellett szembenéznie, tudta, hogy mi a helyes. Most tehát magán a sor, Hayden. Még két percre van szükségem itt. Tényleg ki akar rúgni minket?

Hayden ott áll, mozdulatlanul, igyekezett feldolgozni a szavakat.

– Csak kérem… – könyörög Hayden, újra hátranézve. – Siessenek!

6

A templom végébe sietek, túl a rendőrség által lezárt területen, a bejárathoz vezető kis előtérbe.

– Beecher…! – szól Tot, gyorsan bicegve mögöttem. Nem lassítok. – Beecher… mi a…? Mit találtál?

– Tot, azon az éjszakán, amikor Lincolnt a Ford Színházban meggyilkolták, John Wilkes Booth nem csak úgy besétált és meghúzta a ravaszt. Mit tudsz az előkészületekről?

Tudom, hogy ismeri a történetet.

– Lyukat vágott az ajtóban.

– Pontosan. Booth órákkal az előadás kezdete előtt elment Lincoln páholyához, és a jobb oldali oldalajtóba lyukat fúrt, hogy beleshessen és meggyőződhessen arról, hogy nincsenek őrök. És még? – kérdem.

– Bekészített egy hosszú, keskeny fenyőfa rudat, egy régi kottaállvány szárát, elrejtette a páholyban, hogy amint bejut, elreteszelhesse vele az ajtót.

– És a fegyverek?

– Negyvennégyes kaliberű, egylövetű Derringer pisztoly. Mivel azonban azzal csak egy lövést lehetett leadni, kést is vitt magával, ami… – Tot elhallgat, mert tudja, mi állt a lelkész elleni támadásról szóló rendőrségi jelentésben. Egyszer hátba lőtték, aztán elölről elmetszették a torkát. – Egy pillanat. Komolyan azt hiszed, hogy…?

– Nézd meg magad – mondom, és a falon lógó régi, bekeretezett akvarellre mutatok. A képen a templom látható, amikor még csak két épület állt a tömbben. A másik a Fehér Ház. De amikor elhúzom a keretet a faltól…

Ott van.

Közvetlenül a képszög alatt van egy kis, kerek nézőlyuk. Álló helyemből is jól látom, hogy átmegy a falon és a Lincoln-padban végződik.

– Akkor jöttem rá, amikor ezt megláttam – teszem hozzá, és a templom főbejárata felé mutatok, pontosabban a fémurnára, amely esernyőtartóként szolgál. Két esernyőt hagytak ott. Plusz egy hosszú, keskeny fenyőfadarabot.

– Szentséges ég! – súgja Hayden.

– Azt gondolod, hogy a barátod John Wilkes Bootht utánozza? – kérdezi Tot. Nem szólok, még mindig a részleteknél időzöm. A halál ideje… ahogy az egész el van rendezve… és a gondos előkészületek… Ez több, mint másolás. Ez teljes újrajátszás. És ha ez ismétlés…

Nem.

Előveszem a telefonomat, végiglapozom az e-mailjeimet.

Tot figyel, a szakállához érinti a tollat.

– Beecher, mondd meg, amit nem mondasz ki!

– Arról az éjszakáról, amikor John Wilkes Booth meghúzta a ravaszt, az utolsó részletig mindenről tudunk – mondom, még mindig a telefonomban keresgélve. – Tudjuk, hogyan tervelte ki a merényletet Booth… ismerjük a merénylőtársak nevét… tudjuk, mit fogyasztott a szomszédos ivóban…

– Whiskyt vízzel – mondja Tot.

– No és melyik az a részlet, amit közel százötven éve senki, úgy értem, senki nem tud megmagyarázni?

Tot egy pillanatig sem gondolkodik.

– Az, hogy miképpen tudott az elnökhöz jutni Booth, amikor ott volta Fehér Ház inasa.

Hayden zavart arckifejezésér látva megmagyarázom.

– Akkoriban a Ford Színház biztonsági szolgálata szánalmas volt. A rendőr, akinek Lincoln magánpáholyát kellett volna őriznie, elhagyta posztját, hogy jobban láthassa a színdarabot. Így aztán, amikor Booth végre odaért, csak Charles Forbes állt őrt, Lincoln inasa a Fehér Házból. A történészek egyetértenek abban, hogy abban a pillanatban Booth megállt és beszélt az inassal. Abban is közös nevezőn vannak, hogy Booth egy kártyalapot mutatott az inasnak. Azt azonban senki nem tudja, mi volt azon a kártyalapon. Mit mutatott az inasnak Booth? Mi állt azon a papírlapon?

– Egyesek szerint egy betű – mutat rá Tot. – Mások szerint Booth névjegye volt, amely, mivel Booth híres színész volt, nyilván sok ajtót képes volt kinyitni.

– De az inas azért lépett el az útból, azért engedte be Bootht az elnöki páholyba, mert meglátta, hogy mi van azon a titokzatos kártyán.

Tot elég régóta ismer ahhoz, hogy tudja, még nem fejeztem be.

– Beecher, ugye nem azt akarod mondani, hogy te tudod, mi volt azon a kártyán?

Ránézek, aztán a telefonomra pillantok.

– Emlékszel, mit találtak a gyanúsított zsebében?

Bólint. Arra utaltam, hogy Marshall zsebében az én nevem és telefonszámom volt.

– Hát, az ilyesmi megragadja a figyelmemet. Szóval, amikor idefelé jöttünk, megkértem Mac barátunkat, hogy küldje el a teljes listát, mit találtak nála. Nézd csak, mit hordott magánál…

Megnyomok egy gombot a telefonomon, és egy kép jelenik meg a kijelzőn. Tot elé tartom, hogy biztosan jól lássa.

Tot hunyorog. Hayden közelebb hajol.

– Régi játékkártyákat? – kérdezi Hayden.

– Egy egész paklit – felelem. – A kinézetükből ítélve tizenkilencedik századiak.

– Még mindig nem értem, mi köze ennek John Wilkes Booth titokzatos kártyájához.

– Hát, Isten tartsa meg a D. C. Police derék nyomozóinak jó szokását, mert végignéztem a teljes listát, és egy kártyalap hiányzott a pakliból: a pikk ász.

7

– Beecher, nem tudlak követni – mondja Tot.

– A kártyapakli – mondom. – Hiányzik belőle a pikk ász. Egy pakli kártya van nála, és egy kártyalap hiányzik belőle!

– Oké. Azon kívül, hogy rejtély, jelent ez valamit?

– Nézz körül – mondom, előbb a leskelődőlyukra, majd az esernyőtartóban lévő fenyőrúdra mutatok. – Ez a fickó…

– Marshall.

– Nem tudjuk, hogy Marshall-e. De akárki is, nagyon alaposan rekonstruálta Abraham Lincoln meggyilkolásának minden részletét, ami, szögezzük le, mármint a tényt, csak azért következhetett be, mert John Wilkes Bootht beengedték az épületbe, miután felmutatott valami titokzatos, rég elveszett kártyát. És most az a fickó, akit keresünk, történetesen… egy pakli régi kártyát tart a zsebében.

– Tehetnék egy megjegyzést? – szól közbe Hayden, bár még küszködik, hogy követni tudja gondolatainkat. – Még ha arról a bizonyos régi pakliról beszél is, kinek mutathatta fel? A templom tegnap éjjel zárva volt. Senki sem volt itt.

– És ma reggel? – kérdem. – Itt hagyhatta valakinek. Maga ért be először?

– Mindig én érek be először. És mint mondtam, amikor tegnap éjjel felhívtak, értesítettem minden alkalmazottunkat, és megkértem őket, hogy maradjanak ma otthon.

– És az a valaki a jelenléti ívvel? – kérdem.

– Tessék? – kérdezi Hayden.

– Amikor beléptünk az épületbe… az a férfi… az olcsó öltönyös… – mondja Tot, és felmutatja a tollat, amit az illető adott neki. – Azt mondta nekem, hogy alá kell írnunk valami beléptetőívet.

– Én azt hittem, hogy ő… – Hayden elhallgat. – Egy pillanat. Nem nyomozó?

Ingem a mellkasomhoz tapad.

– Azt mondták, a nyomozók mind ebédelni mentek.

Tot a tollat nézi. Nem tudom, mit bámul. Lehet, hogy én ismerem Lincoln történetét, de ő sokkal régebben van a szakmában, mint én. Gyanúja támad, a lehető leggyorsabban szétcsavarja a tollat. Az első felében van a vékony fém írószerkezet. De a hátsó fele… kis vörös drót, egy még kisebb adószerkezethez forrasztva. Mikrofon. Egész idő alatt mikrofont tartottunk magunknál.

Tot rám pillant.

Teljes erőből futok, végig a padsorok között, az irodák felé. Akárki is az a fickó, nem juthatott messzire.

8

– Amikor beléptünk az épületbe… az a férfi… az olcsó öltönyös… – mondta az idősebb, Tot nevű ember. – Azt mondta nekem, hogy alá kell írnunk valami beléptetőívet.