A bűvölők – részlet
Date: 2026
Keywords: Dühös regény a húszas évekről; 894.511-32 (UDC/ETO)
Description: Egy székely kisváros a 2020-as években: a líceum fiatal, balos tanára meghívja magához vendégségbe az önképzőkör tagjait. Mátyás mellett ott van informatikus felesége, Blanka, de vendégük lesz régi barátjuk, a sebzett és sebezni képes Martinovics Khája is. Régi emlékek, elfojtott ellentétek és alkalmi szövetségek szelik át a késő húszas éveikben járó értelmiségiek életét éppen úgy, mint a magukat müderriszeknek nevező, érettségi előtt álló diákok világát. A felnőttek és a kamaszok egymást megbűvölve próbálják fenntartani kényes egyensúlyukat a háttérben ólálkodó és mindenkire másmilyen veszély
Publisher: Magvető Kiadó

Voloncs Attila
A bűvölők
– részlet –

A könyv megjelenését
a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

© Voloncs Attila, 2026

a rohadt húszas évekből

I.

Neki nincs ideje megvenni a süteményeket, kettőig gép előtt kell lennie az élesítés miatt, tegnap is mondta már. Az asztal napsütötte végén ült, kissé görnyedten, mögötte akácfalevelek árnya zúgott a falon, a vízesések szakadatlan moraját utánozva. A férje munkájához szükséges könyveket egy korábbi rendszerben adták ki utoljára, szemközt ült, de alig látta őt a kopott és szakadozott borítójú tornyoktól.

Blanka megérintette a billentyűzetet, hogy zöld maradjon Teamsen. Mátyás utált rendelni, Szentgyörgyre vagy Szeredába is elment inkább, ha nem talált a városban valamit, így Blanka biztos lehetett abban, hogy a férje eltávolítható lesz egy kis időre, hacsak nem annyira sürgős neki, hogy körülményes és csipkelődő kommenteket írjon kergemarxisták Facebook-vitáihoz. Kettesben akart maradni Khájával. Mátyás abbahagyta a pötyögést, néhány szapora kattintás jelezte a dokumentumok mentését, Mátyás sóhajtva lecsukta a laptopját, rendezett kicsit a tornyain, majd felállt és nyújtózkodott, magas volt, barna és izmos, mint egy válogatott focista, csak az előszobából mordult vissza sértődötten:

– A boldogság új gondolat Európában, mondta Saint-Just, az ifjú forradalmár.

Blanka az ablakhoz ment, hogy elhúzza a sötétítőt, mert lassan az arcára mászott a napcsík. Látta Mátyást, ahogy leveszi a pokrócot az autóról, azért terítette rá, hogy fel ne forrósodjon túlságosan, mert a garázsnak használt rozoga fészert elbontották tavasszal, és hiába állt napközben kétszer-háromszor is az éppen legnagyobb árnyékba vele, valami folyton kilógott, most épp az akácfa alól. Lehetett vagy hetvenéves, nemcsak a törzse, az alsó ágai is vastagok, mint egy székesegyház pillérei.

A város felé vezető országútig keskeny, kanyargós földút vitt, szélein som és legyezőfű, néhol kökény és mezei aszat nőtt, a porban jókora pöttyökkel virított a gulyavonulás nyoma, ellenkező irányban még keskenyebb utak vetettek keresztet búzaföldeken, mögöttük vörösfenyőkkel sűrűn megtűzdelt sötét dombok, őzeket szeretett volna látni rajtuk, de ők mindig akkor jelennek meg, amikor nem gondolunk rájuk, szóval most nem. Blankát bizsergette, hogy a ház egy enyhén emelkedő halmon áll, mintha cinikus várurak lennének ama távoli időkben, amikor az erdélyi kisnemesek leányrablásokkal szórakoztatták magukat, és naphosszat néznék a birtokot, rikoltva lövöldöznének nótáztatott szomszédok jószágaira, parasztokat kínoznának, tejfölös tormamártást ennének pohárból, medvebőrökben ölelkeznének tél idején. Szerette volna, ha ilyennek látják, kivételesnek és kegyetlennek, aki mindenki előtt kijózanodott, és szigorúan, a világ törvényeinek tökéletes ismeretében rendezi életét. Ha a túloldalon nézett volna ki, egy virágoskertet, majd komor erdőt lát, de arra Khája ablaka volt.

Csak hétvégi házak voltak a közelben, néha értekezletek közepén is cserben hagyta a net, időnként be kellett autóznia a városba jelért. Visszanézett a laptopjára, 77%‑on állt a folyamat, a JIRA‑ból már eltakarították a hibajegyek jó részét. Elmosogatta a reggeli kávéscsészéket, poharakat szedett elő egy tálcára, nyolcat, előbb párosával rendezgetve el őket, majd a három-három-kettes felállást választva, aztán ellipszist alakított, de ez hülyeségnek tűnt, így visszarendezte őket párosával, aztán arra jutott, hogy nem is kell tálca, de miután visszatette a szekrénybe, rájött, hogy az nem csak afféle polgári dísz, hanem kifejezetten megkönnyíti a poharak kiszállítását a teraszra, így újra elővette, és mosolyogva visszarakosgatta az ellipszist. Miközben tányérokat szedett elő, bent újra megszólalt Khája ébresztője, pedig egyszer már kiment a mosdóba, talán visszafeküdt, vagy elfelejtette kikapcsolni. A fiatalok háromra itt lesznek, és a lány nem is reggelizett még.

A váratlan szombati munkanappal csúsztak végképp egymásra a teendők és a látogatások, az unszolására Mátyás már meghívta a kis barátait, és Khája végül egy héttel korábban jött haza, az anyját már meglátogatta, és pár nap múlva megy is vissza Budapestre.

Mátyás az átizzadt pólójában ment el, ilyen ez, ha nem szól neki, hogy vegyen másikat, pedig érzékeny arra, milyennek látja a város, néha órákig maga alatt van a cikkeire érkező hozzászólásoktól, amikben labancnak nevezik őt azok, akikért nap mint nap fáradozik. Ilyenkor mulatságos módon a philosophia perennis vidékéről érkező bölcsességekkel rázza fel magát, majd folytatja a munkát, és Blanka kicsit csalódott, ő titokban mindig hosszabb összeomlásért, jelentősebb romokért szurkol, mert sötét izgalom, hogy a férje szertelen, de elvérzik egy gondolaton.

Blankát Budapest, Párizs, de még Németország is arról győzte meg, hogy a nagy lázadók mind piperkőcök kicsit, nőszívű érzelgők, ahogyan Széchenyi mondta Kossuthról – egészen nyilvánvaló volt, hogy hasonlóhoz megy férjhez. Mátyás írásban szenvedélyes volt, élőszóban higgadt és kedves, nagy társaságban kicsit harsányabb lett, és értett az ellenségei lenyűgözéséhez. Ráadásul inni is nagyon tudott, ami Blanka szemében annyit tett, hogy pontosan tudta, mennyire nem bírja az alkoholt, ezért sohasem erőltette, a fűtől féltette a memóriáját, szintetikus szereket is csak kóstolt, ahogyan általában nem tagadta meg magától a tapasztalatot, de rabjává csak fogalmaknak vált, ahogyan az történelmi materialistákkal gyakran megesik.

Blanka már gyerekként megtanulta, hogy ezen a vidéken ritkán gyümölcsöző a nagyravágyás, és ezt vállalni kell a hazaköltözéssel, de tudta azt is, hogy a szerelem kenyéren és boron virul, azt meg természetesnek találta, hogy lényegében mindkettőről ő gondoskodik. Mátyás félállásban tanított a város egyik líceumában, ideje nagyobbik részében pedig jövedelem nélküli tevékenységekkel foglalta el magát, így ő nagyjából ötször annyit keresett. Blanka úgy gondolta, ehhez a sorshoz megszentelt küldetéssel szegődött az ő élete (mint egy zárójelbe foglalt mondatrész, elválasztva a főmondattól, amelynek alapja és éke), hogy kicsinyes harcoktól és reménytelenségben elzüllött társaktól távol beteljesedhessen.

Vasárnaponként, amikor ő hazajött miséről, Mátyás a tájékozott kívülálló tapintatával teológiai irányba terelte a beszélgetéseket, nem tisztelve azt, hogy az ő vallásosságához Torrellnek és Pannenbergnek túl sok köze nincs, az, hogy olvasta őket, csak párhuzamos azzal, amiért templomba jár. Érezte, Mátyás nem fogadja el, hogy az emberek többnyire nem intellektuális kérdésként viszonyulnak a hitükhöz.

Hiszen ott a bőr alá beszivárgó, későn elismert családi tanítás, hogy az embernek egyszerűen menekülnie kell valahová, ha nagy benne a kétségbeesés, vagy mert egészséges gyerekeket szeretne, kifizetni a hiteleiket, és valahogyan elkerülni azt, hogy megfojtsa a huszonegyedik század, ami lassan megmutatja arcát, és talán minden mondatot félbeszakít. A nagyszülei vallásossága sem a forradalomra volt kihegyezve, Thomas Müntzerről és az albigensekről semmit se gondoltak, másfajta reményt akartak rettenetes szenvedéseik mellé.

Egyre jobban hasonlít a család idősebb tagjaira, ettől néhány éve még megrémült volna, de most örült, hogy egy lehet az erősek sorában, akiken persze ma is sokat mosolyog. Milyen különös például, hogy a székely katolikus nők mintegy közvetlenül kötődnek a pápához, szeretik, féltik, meg-megszólják, imájukkal támogatják a munkájában. Ferencnek itt, a legkonzervatívabb magyarok közt sohasem támadt olyan heves reakciós ellenzéke, mint Magyarországon: ezt a vidéket a ferencesek hódították vissza a katolicizmusnak, nem a Habsburgok. A szomszédos völgyekben világító protestáns demokratizmus alól nem vonhatta ki magát a szellem, de csábító rokonságra tett szert a déli népek közt, és Mátyás sietett is levonni ebből a baloldali lehetőségeket. Soha nem várta el, hogy férje osztozzon vele a hitben. A templomi esküvőt azért persze kiharcolta, Mátyás szüleivel szoros szövetségben.

A Rabatin név túl durván hangzott ahhoz, hogy fölvegye, ott érezte benne a rossz emlékű tábornokot, és egyébként is szerette volna megtartani a Dallost, aminek viselői valaha lankás, kavicsos földeket bírtak a Répát-hegység déli nyúlványain. Az utolsó két hektárt, amit amúgy is más művelt a reprivatizáció után, azért adták el, hogy egyetemre mehessen. Ezt ő utólag nem tartotta jó ötletnek, hamarosan ugyanis tűrhető ösztöndíjakat szerzett Budapesten, igaz, ezt annak köszönhette, hogy hatvankredites féléveket hozott. Ijesztően lefogyott, néha egyszerűen elfelejtett aludni, egy geometriavizsga előtti éjszakán rúzzsal felírt egy Kassák-verset a mosdó tükreire („szeressétek az elzárt tereken élő báránykákat”), hetente kimászott a tetőre sétálni egyet a peremen, és mint az Eötvös collegisták többsége, a végére tönkrement. Mesteri alatt már inkább dolgozott, a Kinizsi utcában lakott egy albán lánnyal, lakbérfizetéskor csodás történeteket mesélt nekik a hatvanas évek Fradijáról Róka Gasztonné, a tulaj.

Életének egyhangúsága miatt gyakran okolta a kezdeményezésre képtelen magyarországi fiúkat. Persze mint minden erdélyi, ő is szerette lesajnálni az anyaországot, megvetni a formák hiánya miatt, felelőssé tenni lakóit, amiért nincsenek igazi hegyeik, és ami bizonyára rettenetes lelki következményekkel jár. Végül egy céges bulin odament egy sráchoz két sörrel a kezében, és mondta, hogy amíg egy sör van nála, addig nem kell félni tőle. Szüzességének elvesztése után fél évig tartó viszonyba kezdett egy koreai szakos fiúval, aki kun kalapban járt, és nem átallott otthonról csomagolt zsírszalonnát enni a Kárpát-medence legavokádósabb bölcsészkarán, a szobája meg tele volt kuncogó asszonyokat ábrázoló biedermeier metszetekkel. Létének puszta sportértéke lenyűgözte, de híján volt minden önkritikának, és nyilvánvaló hülyeségeket beszélt pénzről, kamatokról, vállalkozásokról, és arról, hogyan csinálja Elon Musk. Végül mégis megelőzte őt, utolsó szeretkezésük alá berakta Blanka kedvenc albumát, majd másnap délelőtt hűvösen, sms-ben szakított vele.

Eközben Martinovics Khája, akivel korábban egy folyosón laktak a Collegiumban, és mindketten bejártak a filozófia műhely óráira, írt egy verseskötetet, megtanult oroszul, majd átment tanár szakra, civil szervezeteknél dolgozott, és összeköltözött a barátjával, Bárczi Milossal, nemzedékük egyik legtehetségesebb kritikusával. Blanka egyszer az Erzsébet téren, egyszer a Feneketlen-tónál látta Kháját egy másik fiúval: mindkétszer kifelé fordulva ültek egy padon, háttal az embereknek – megütközött rajta, hogy nem észlelik, ezzel még inkább felhívják magukra a figyelmet. Aztán Kháját, ahogyan ő fogalmazott, Milos kilakoltatta, és átmenetileg hozzáköltözött a Kinizsi utcába.

Blanka a mesterdiploma után tartott egy év szünetet, de ekkorra már igazán belegabalyodott az algoritmikus játékelméletbe, munkaidőben is egyre többet foglalkozott stratégiai interakciók és döntéshozatalok modellezésével, éjszakánként aszimmetrikus információs játékokról olvasott tanulmányokat, a téma a Youtube-ajánlásaiból is kiszorította a Partizán-shortokat és a kenyai dobzenére táncoló robotkutyákat. Még hajtotta a meggyőződés, hogy ha nem vagy tudós, akkor lényegében egy senki vagy. Nem akart Magyarországon doktorálni, szóba jött Bonn és Mannheim, végül a Humboldtra esett a választása, Khája megörökölte a szobáját és a lakótársát, ő visszakapta az elinflálódott kauciót, és öleléssel búcsúzott tőle Róka Gasztonné, a tulaj.

Hogy továbbra is elkerülje a képernyőt, kivitt a verandára egy hamutartót, Khájának biztosan szüksége lesz rá. Recsegtek a léptei alatt a deszkák. Az este legalább háromszor mondta el, hogy felújítanak majd mindent, és amúgy jó áron jutottak hozzá. Gyűlölte a becsiccsentett önmagát, olyankor nem a saját hangján beszélt, és mindenkin felül akart kerekedni, nőkön, férfiakon, társasjátékban a hatéves gyerekeken is.

Lassan a végéhez közelített a hétvégi munkanap. A dombokon felkaptató akácok, kőrisek és tölgyek keveredtek a magasabban álló, zord tűlevelűekkel, harminc felé lépegető éveinek csendes és tragikus, kora délutáni metaforája. Tulajdonképpen elégedett volt a munkájával, de mintha nem az igazi énje végezte volna. Csak a háznak vethesse hátát. Szívesen megindulna a hívogató feketeség irányába. Ilyen is megesett már, hogy kísérteties világosságban viharsötétre vágyott.

A tikkasztó melegben a virágoskertbe került, hogy Khája ablaka elé érhessen. Az alacsony támfalat, ami a növényeket védte az időnként komoly szelektől, tavaly tavasszal építette Mátyás egy barátjával, a terméskő az erdő felé emelkedő dombokra támaszkodott, a tetején poros masszában néhány méregzöld levelet kerülgettek a hangyák. Ez izgalmas volt: a kő érintése, az ujjaira tapadó por, a rácsodálkozás saját, nagy tenyerére és hosszú ujjaira. Milyen jó, hogy valóságos vagyok, jutott eszébe.

Blanka úgy gondolta, hogy a magas vidék talajviszonyai és hidege miatt leginkább pusztuló virágjaik lesznek, de Mátyás nála kevesebbet prédikált más élőlényekről, és több figyelme volt rájuk, mindegyiknek megfelelő földet vásárolt, élvezettel dúsította tőzeggel a savanyú kertet, felkészült a lehetséges betegségekre, és a tavaszi fagyokat is szerencsésen megúszták idén. Csongortól palántákat is kapott, meg linkeket Penksza Károly videóihoz, ha igazán érdekelnék a növények. A diákok közül, akik a körbe jártak, Mátyás csak azokat tanította a szaklíceumban, akik korán elmaradoztak, de még éppen továbbadták az összejövetelek hírét más, főleg elméleti iskolák tanulóinak. Emiatt eleinte csalódott volt, de így is a legváltozatosabb háttérből jelentek meg gyerekek, hogy délutánonként Fishert és Hegelt elemezzenek, vagy Jim Jarmuscht nézzenek vele.

Mivel formális tanári viszonyban egy idő után senkivel sem állt, mindenki bátrabb lett, páran még a meghívásaikat is elfogadták, belőlük kialakult egy szűkebb kör, a müderriszek, ebbe tartozott Csongor is, aki rododendronok különféle fajtáit adományozta nekik, és néha már Mátyás számára is feltűnően bámulta őt, ha átjött. Két év alatt nem nő túl nagyra egy rododendronbokor, a hortenziák pedig távolabb voltak, így a régi lángvirágok mögé guggolt. Meg sem próbált úgy tenni, mintha gazokat tépkedne, de hogy miért akart bujkálni Khája ablaka alatt, amikor az még alszik, olyan kérdés volt, amire utólag várt volna magyarázatot, leginkább éppen Khájától. Máskor is voltak hasonló kérdései a lány felé, aki mindig kész volt elmagyarázni, mit miért csinál az ember.

Szeretett volna Khája közelében lenni, de úgy, hogy ő ne lássa. Ne ilyen olcsó módon, ablakon és házfalon túl, hanem mondjuk közvetlenül az ágyánál, és a gondolattól, hogy így egy másfajta melegséget érezhetne pilledt tagok mellett, és láthatná a takaró alól kidugott, formás vádlit, a magas boltívű talpat, a vékony lábujjakat – figyelj, én harmincezer forintért simán lefotózom a lábam, mondta egyszer Khája –, a guggolástól már jelentkező vizelési inger a sajgásba csapott át. Ekkor bent újra megszólalt az ébresztő, Blanka felpattant, és beszaladt, majd a laptopjával együtt kiköltözött a tornácra.

Blanka Berlinből egy év után továbbállt Párizsba, de hamarosan ott is olyan ösztöndíjakat kezdett nézegetni, amik kimenekíthetnék a rendkívül jó fej, kellemesen gazdag, kulturált és biszexuális huszonévesek társaságából. Egyre jobban meg kellett erőltetnie magát ahhoz, hogy a kutatásával foglalkozzon. A világ, amibe a tevékenysége hozta, hiába vette körül bizalommal és jó könyveket olvasó emberekkel, fáradttá és ingerlékennyé tette.

Megismert pár hiperaktív arcot az École normale supérieure-ből, akik becsalogatták Jean-Pierre Serre egyik előadására, amihez még annyi köze sem volt, mint a városhoz úgy általában. Október közepe volt, a csaknem százéves professzor néha nyögve letörülte a táblát, a fénysávban őrülten szállingózott körülötte a por, és közben bizonyára ragyogó dolgokról beszélt, Blanka pedig ráhajtotta a fejét a mellette ülő Nahia Darrieux-Urenda vállára. Ő azok közé a részecskefizikában, növényrendszertanban és tabaszaran népi kultúrában is járatos lányok közé tartozott, akik rájöttek, hogy ha a heti négy röplabdaedzés mellé beiktatnak még két-három falmászást, és beszereznek néhány hátul kivágott felsőt, akkor a nagyelőadókban minden tekintet rájuk fog szegeződni. Nahia hátán számtalan különböző vastagságú kötélként dagadtak az izmok, valahányszor megmozdította a felsőtestét, átrendeződött a térkép, újabb apró árkok jelentek meg, váratlan kanyarok tekeredtek, hirtelen feszültség futott végig a tricepsze felé, hogy onnan már követhetetlenül surranjon el egy intésben vagy simogatásban.

Levendulaillata volt, és ahogyan megnyalta Blanka fülét, a tábla is lila, olajos fénnyel kezdett derengeni, valahol víz csordogált, valószínűleg langyos, a feltámadó szelet lassan sikálták a terem majomkenyérfái. Nahia Blanka mellbimbóit csavargatta, ami nagyon jó volt. A professzor sok szerencsét kívánt, majd komótos szárnycsapásokkal kirepült az ablakon, odakint a gágogásból ítélve vadludak üdvözölték – vajon boldogok‑e? Itt-ott énekszó harsant, néhányan felálltak, a mellüket verték, és a balsorsot szólongatták. Rabszolgák, ne átkozzuk az életet! Trón emelkedett apró koponyákból, rajta Hegel vagy talán Werner Herzog. A zord férfi megigazította a talárját, biccentett nekik, majd így szólt: tiéd minden dicsőség, rejtőzködő hermafrodita!

Felhangzott a taps, és ahogy Blanka felkapta a fejét, a száján már kicsorduló nyálcseppből vékony csíkot hagyott Nahia Darrieux-Urenda arcán… … …

A szerző köszönettel tartozik Lénárt Hannának, Czigány Domonkosnak, Szabó Csanádnak, Pigler Donátnak, Voloncs Sándornak, Voloncs Ildikónak, Turi Tímeának és Deák Ferencnek.

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Soós Veronika
Borító Osgyán Gergő (Trigger Office)
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4778 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL