Alapjogok

Az emberi jogok alkotmányos védelme Magyarországon

Alapjogok

Az emberi jogok alkotmányos védelme Magyarországon

Szerkesztette

Bódi Stefánia – Schweitzer Gábor

Budapest, 2021

Szerzők

Badó Katalin

Balogh-Békesi Nóra

Balogh Lídia

Balogh Zsolt

Bárd Petra

Bódi Stefánia

Chronowski Nóra

Dósa Ágnes

Erdős Csaba

Halász Iván

Horváth Attila

M. Balázs Ágnes

Patyi András

Pongrácz Alex

Schweitzer Gábor

Sulyok Gábor

Szabó Zsolt

Takács Albert

Téglási András

Téglásiné Kovács Júlia

Török Bernát

Szakmai lektorok

Kukorelli István

Petrétei József

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó Iroda

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

A kiadásért felel: Koltay András rektor

Felelős szerkesztő: Inzsöl Kata

Olvasószerkesztő: Kutas Éva

Korrektor: Szarvas Melinda

Tördelőszerkesztő: Tihanyi József

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin

ISBN 978-963-531-399-0 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-400-3 (epub) | ISBN 978-963-531-401-0 (pdf)

© A szerkesztők, 2021

© A szerzők, 2021

© Ludovika Egyetemi Kiadó, 2021

Minden jog védve.

Tartalom

A kötet szerzői

Előszó

I. Alapjogok – Elméleti, történeti és dogmatikai alapok

Az emberi jogok civilizációs meghatározottsága

(Halász Iván)

1. Az emberi jogok eszméjének megszületése Európában és Észak-Amerikában

2. Más jogi kultúrák és az emberi jogok

3. Gyarmatosítás és nyugati jog, illetve az emberi jogi gondolkodás elterjedése

4. Európa 20. századi kisiklásai

5. Az emberi jogok 1989 utáni helyzete

6. A jelenkor kihívásai és az emberi jogokra leselkedő veszélyek

Felhasznált irodalom

Bevezetés az alapjogi gondolkodásba

(Erdős Csaba)

1. Bevezetés

2. Fogalmi alapok

3. Az alapjogok igazolása – eszmetörténeti vázlat

Felhasznált irodalom

Az alapjogok forrásai és a védelmüket biztosító intézményrendszer áttekintése

(Erdős Csaba)

1. A nemzeti szint jogforrásai és intézményrendszere

2. Az alapjogok szupranacionális védelme

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Alapjogi dogmatika

(Erdős Csaba)

1. Az alapjogok csoportosítása

2. Az alapjogi jogviszony

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Az alapjogok korlátozása

(Erdős Csaba)

1. Az alapjogok korlátozásának szükségszerűsége

2. Az alapjog-korlátozás típusai

3. Az alapjog-korlátozási tesztek

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

II. Személyes szabadságjogok

Az emberi méltóság

(Takács Albert)

1. Az emberi méltóság fogalmának megjelenése az alkotmányokban és a nemzetközi jogban

2. Az emberi méltóság eszmetörténete

3. A méltóság élethelyzetei

Felhasznált irodalom

Az élethez való jog

(Balogh-Békesi Nóra – Balogh Zsolt)

1. Az élethez való jog és az emberi méltóság kapcsolata

2. A halálbüntetés

3. Az abortusz

4. Az eutanázia

Felhasznált irodalom

Az egyenlőség és a diszkrimináció tilalma

(Chronowski Nóra)

1. Az egyenlőség alapjogi dimenziói

2. Az egyenlőségi jogok szabályozása

3. Az egyenlő bánásmód és a diszkriminációtilalom tartalma

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

A szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való jog

(Chronowski Nóra)

1. A szabadsághoz és személyi biztonsághoz való jog fogalma és történeti megjelenése

2. Az alapjog szabályozása

3. A jog jellege és terjedelme

4. A szabadság és személyi biztonság garanciái

5. Az alapjog korlátozása

Felhasznált irodalom

A tisztességes eljáráshoz és ügyintézéshez való jog
Az eljárási alapjogok és az eljárási alkotmányosság főbb kérdései

(Patyi András)

1. A fejezetben értelmezett alapjogok tartalma és eredete, korszakhatárok (1989, 2012)

2. A tisztességes (hatósági) ügyintézéshez való joghoz kapcsolódó alkotmányossági követelmények

3. A tisztességes (hatósági) ügyintézéshez való alapjog Magyarország Alaptörvényében

4. A tisztességes bírósági eljáráshoz való jog és a jogorvoslathoz való jog

Felhasznált irodalom

A személyes adatok védelméhez fűződő jog

(Téglásiné Kovács Júlia)

1. Az információs alapjogok létrejöttének igénye

2. Az információs jogok megjelenése a nemzetközi emberi jogi egyezményekben

3. Az információs jogok tárgya: információ?

4. Az információs jogok alanya és címzettje

5. Az információs jogok tartalma (alapelvek, jogok és kötelezettségek)

6. Összegző táblázat a személyes adatok védelme és az információszabadság elhatárolásához

Felhasznált irodalom

A lelkiismereti és vallásszabadsághoz való jog

(Schweitzer Gábor)

1. Történeti alapok

2. Egyetemes és regionális egyezmények a gondolat-, lelkiismereti és vallásszabadságról

3. A gondolat-, lelkiismereti és vallásszabadság, illetve a vallás fogalmi kérdései

4. A vallásszabadság különleges alanyai

5. Az Alaptörvény rendelkezései

6. A magyar állam vallási semlegessége

Felhasznált irodalom

III. Politikai jogok

A véleménynyilvánítás és a sajtó szabadsága

(Török Bernát)

1. A véleménynyilvánítás szabadsága

2. A sajtószabadság

3. Az internetes szólások új kérdései

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Választójog

(Horváth Attila)

1. A választójog fogalma és jelentősége

2. A választójog nemzetközi keretei

3. A választójog alapelvei

4. A választójog a hatályos magyar szabályozásban

Felhasznált irodalom

Az egyesülési jog

(Bódi Stefánia)

1. Az egyesülési jog hazai szabályozásának története

2. Az egyesülési jog a nemzetközi egyezményekben

3. Az egyesülési jog hatályos szabályai

Felhasznált irodalom

A gyülekezési jog

(Bódi Stefánia)

1. A gyülekezési jog fogalma, hazai szabályozásának története

2. A gyülekezési jog a nemzetközi egyezményekben

3. A gyülekezési jog hatályos szabályozása

4. Az Alkotmánybíróság gyülekezési jogot érintő határozatai

Felhasznált irodalom

Az információszabadság

(Török Bernát)

1. Bevezetés

2. Az információszabadság fogalma, jelentősége

3. Az információszabadság a nemzetközi dokumentumokban

4. Az információszabadság az Alaptörvényben

5. Az információszabadság az alapjogok rendszerében

6. Az információszabadság jogának szabályozása

Felhasznált irodalom

A közhivatal viseléséhez való jog

(Horváth Attila)

1. A közhivatal viseléséhez való jog fogalma és jelentősége

2. A közhivatal viseléséhez való jog nemzetközi keretei

3. A közhivatal viseléséhez való jog a magyar szabályozásban

4. A közhivatal viseléséhez való jog értelmezése

Felhasznált irodalom

A petíciós jog

(Bódi Stefánia)

1. A petíciós jog fogalma, előzményei a magyar szabályozásban

2. Petíciós jog a nemzetközi egyezményekben és dokumentumokban

3. A hatályos magyar szabályozás bemutatása

Felhasznált irodalom

IV. Gazdasági, szociális, kulturális jogok

Szociális állam, jóléti állam. Elméleti és történeti alapvetés

(Pongrácz Alex – Téglási András)

1. A szociális állam fejlődéstörténete

2. A jóléti állam fogalma, céljai és preferenciái

3. A jóléti állam típusai; államelméleti/politikai gazdaságtani és alkotmányjogi modellek

4. A szociális jogok jog- és eszmetörténeti kialakulása

5. A jóléti állam válsága és a neoliberális versenyállam felemelkedése

6. Válságban van-e a jóléti állam?

Felhasznált irodalom

A gazdasági és szociális jogok

(Badó Katalin – Téglási András)

1. Gazdasági jogok

2. Szociális jogok

Felhasznált irodalom

A kulturális jogok

(Szabó Zsolt)

1. A művelődéshez való jog

2. A tudomány és művészet szabadsága

Felhasznált irodalom

A házasság és a család alkotmányos védelme

(Szabó Zsolt)

1. Bevezetés – a házasság és család fogalma

2. A házasság alkotmányos jelentéstartalma és más együttélési formák

3. A család alkotmányos védelme

Felhasznált irodalom

V. Harmadik generációs jogok, valamint a különösen érzékeny jogcsoportok

A békéhez való jog

(Sulyok Gábor)

1. A békéhez való jog kialakulása

2. A békéhez való jog forrásai

3. A békéhez való jog szerkezete és tartalma

4. A békéhez való jog értékelése és jelentősége

Felhasznált irodalom

Az élet biológiai feltételeinek alapjogi vonatkozásai:környezethez való jog, vízhez való jog,
élelemhez való jog

(Téglásiné Kovács Júlia)

1. Bevezetés

2. A harmadik generációs biológiai jogok

3. A környezetvédelem mint alkotmányos kötelesség

4. A környezethez való jog alanya: a jelen és az utánunk jövő nemzedékek

5. A fenntartható fejlődés alaptörvényi koncepciója

6. Ikerjogok: Az élelemhez és ivóvízhez való jog

7. Az általános emberi jogi egyezmények: a nyilatkozat és az egyezségokmány

8. Az élelemhez való jog tartalma

9. A vízhez való jog tartalma

10. Az állam védelmi kötelezettsége e jogok kapcsán – az objektív intézményvédelmi oldal

Felhasznált irodalom

A nemzetiségek jogai (kisebbségi jogok)

(M. Balázs Ágnes)

1. Alapvetések

2. A hazai előzmények

3. Nemzetközi egyezménybeli és uniós jogi háttér

4. A hatályos magyarországi szabályozás

Felhasznált irodalom

A nők jogai

(Balogh Lídia)

1. A nők jogainak fogalma és jelentősége

2. A nők jogainak története a 20. század első feléig

3. A nők jogai a 20. század közepétől

Felhasznált irodalom

A gyermekek jogai

(Bódi Stefánia)

1. A gyermekjogok hazai szabályozásának főbb előzményei

2. Gyermekjogok a nemzetközi egyezményekben

3. A gyermekjogok hatályos szabályozása és a gyermekjogi alapelvek

Felhasznált irodalom

A betegek jogai

(Dósa Ágnes)

1. A betegek jogaira vonatkozó normák a nemzetközi jogban

2. Az egészséghez és az egészségügyi ellátáshoz való jog

3. A betegek jogai a magyar szabályozásban

4. Orvostudományi kutatások

Felhasznált irodalom

A fogyatékossággal élő személyek jogai

(Bárd Petra)

1. Történelmi előzmények, paradigmaváltás

2. Jogi szabályozás: szociális jogok, egyenlőség, piac

3. A fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezmény

4. Európa Tanács

5. Az Európai Unió alapszerződései és Alapjogi Chartája

6. A foglalkoztatási keretirányelv

7. A fogyatékosság Európai Bíróság szerinti definíciója

8. A magyar szabályozás

9. Összegzés

Felhasznált irodalom

A kötet szerzői

Badó Katalin: vezető főtanácsos, Alkotmánybíróság Hivatala. Kutatási területei: gyülekezési jog, szociális jogok, alkotmánybíráskodás, az Európai Unió gazdasági joga és a tagállami alkotmányosság kapcsolata. Elérhetőség: bado@mkab.hu

Balogh-Békesi Nóra: egyetemi docens, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: az európai jog és a tagállamok joga közötti kapcsolat; az Alkotmánybíróság és a rendes bíróságok közötti kapcsolat; alapelvek a hatósági eljárásban; a tisztességes ügyintézéshez való jog. Elérhetőség: balogh.bekesi.nora@uni-nke.hu

Balogh Lídia: tudományos munkatárs, Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézet. Kutatási területei: antidiszkrimináció és esélyegyenlőség (nemek közötti egyenlőség), kisebbségi jogok, kisebbségvédelem. Elérhetőség: balogh.lidia@tk.hu

Balogh Zsolt: Kúriai bíró, ítélkező tanács elnöke, címzetes egyetemi docens. Kutatási területei: emberi jogok érvényesülése a bírósági és az alkotmánybírósági gyakorlatban, rendesbírósági normakontroll, az önkormányzatok alkotmányos státusza, közigazgatási peres eljárás. Elérhetőség: balogh@birosag.hu

Bárd Petra: habilitált egyetemi docens, Eötvös Loránd Tudományegyetem, Állam- és Jogtudományi Kar, Kriminológiai Tanszék. Kutatási területei: jogállamiság, emberi jogok, egyenlőség, uniós büntető igazságszolgáltatás, gyűlölet-bűncselekmények, védett csoportok. Elérhetőség: Bardp@ceu.edu

Bódi Stefánia: habilitált egyetemi docens, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: alkotmányjog, összehasonlító alkotmányjog, az emberi jogok, politikai jogok, különösen gyülekezési jog, egyesülési jog, petíciós jog; az élethez való jog, a Szent Korona-eszme, Bibó István elméletei. Elérhetőség: bodi.stefania@uni-nke.hu

Chronowski Nóra: tudományos főmunkatárs, Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézet; kinevezett egyetemi tanár habilitált egyetemi docensi beosztásban, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar. Kutatási területei: magyar és összehasonlító alkotmányjog, az Európai Unió alkotmányos fejlődése, az EU-tagság hatása a tagállami alkotmányjogra, alkotmánybíráskodás, alapjogvédelem. Elérhetőség: chronowski.nora@uni-nke.hu

Dósa Ágnes: egyetemi docens, Semmelweis Egyetem Magatartástudományi Intézet. Kutatási területei: egészségügyi jog, összehasonlító kártérítési jog. Elérhetőség: dosa.agnes@med.semmelweis-univ.hu

Erdős Csaba: egyetemi docens, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: parlamenti jog, alkotmánybíráskodás, közvetlen demokrácia. Elérhetőség: erdos.csaba@uni-nke.hu

Halász Iván: tanszékvezető egyetemi tanár, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Tudományos főmunkatárs, Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézet. Kutatási területei: az összehasonlító alkotmányjog, összehasonlító közigazgatás, nemzetközi migráció és közigazgatás, választási szabályozás, állampolgársági szabályozás és a kisebbségi jogok, Közép-Európa jogtörténete. Elérhetőség: halasz.ivan@uni-nke.hu, halasz.ivan@tk.hu

Horváth Attila: adjunktus, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: választási rendszerek, pártok és pártrendszerek. Elérhetőség: horvathattila@uni-nke.hu

M. Balázs Ágnes: egyetemi tanársegéd, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: a törvényhozás-kutatás, a kisebbségek képviselete, közéleti részvétele, a választójog mint alapjog és a politikai napirend. Elérhetőség: molnarne.balazs.agnes@uni-nke.hu, balazsagnes@windowslive.com

Patyi András: tanszékvezető egyetemi tanár, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar, a Kúria elnökhelyettese, a Kúria Önkormányzati Tanácsának elnöke. Kutatási területei: a közigazgatási bírói jogvédelem, a közigazgatási eljárásjog és az eljárási garanciák, valamint a védelmi alkotmány alapkérdései. Elérhetőség: patyi.andras@uni-nke.hu

Pongrácz Alex: adjunktus, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: az államelméleti gondolkodás fejlődéstörténete, az állam helye a változó világrendben, az állam gazdaságpolitikai szerepvállalásainak változásai, az állam szerepe a globális klímaváltozás hatásainak kezelésében, az uralkodó eszmék metamorfózisai és a szociálkonzervativizmus irányzata; a közmenedzsment-reformok és bürokráciaelméletek. Elérhetőség: pongracz.alex@uni-nke.hu

Schweitzer Gábor: tudományos főmunkatárs, Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézet; habilitált egyetemi docens, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: lelkiismereti és vallásszabadság, az alkotmányjog-tudomány története, közjog és szimbolika, a jogi felsőoktatás múltja. Elérhetőség: schweitzer.gabor@tk.mta.hu; schweitzer.gabor@uni-nke.hu

Sulyok Gábor: Egyetemi tanár, tudományos főmunkatárs. A Széchenyi István Egyetem Deák Ferenc Állam- és Jogtudományi Kar és a Károli Gáspár Református Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar egyetemi tanára és a Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézet tudományos főmunkatársa. Kutatási területei: az erőszak nemzetközi jogi tilalma, az emberi jogok nemzetközi védelme, a védelmi felelősség, a humanitárius intervenció, az ENSZ Biztonsági Tanácsa, a nemzetközi jog forrásai és a nemzetközi jog története, valamint a világűrjog. Elérhetőség: sulyok.gabor@ga.sze.hu, sulyok.gabor@kre.hu

Szabó Zsolt: tudományos főmunkatárs, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Habilitált egyetemi docens, Károli Gáspár Református Egyetem. Kutatási területei: az összehasonlító alkotmányjog és a parlamenti jog, a jogalkotás és kodifikáció kérdésköre. Elérhetőség: szabo.zsolt@uni-nke.hu

Takács Albert: egyetemi tanár, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar. Kutatási területei: alkotmányosság és alkotmánybíráskodás, jog- és alkotmányértelmezés, emberi jogok, természetjogi gondolkodás, közigazgatási funkciók és feladatok, alkotmányossági problémák az Európai Unióban. Elérhetőség: takacs.albert@uni-nke.hu

Téglási András: habilitált egyetemi docens, oktatási dékánhelyettes, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Vezető-főtanácsos, Alkotmánybíróság Hivatala. Kutatási területei: alkotmányjog, emberi jogok, a szociális jogok és a tulajdonhoz való jog alkotmányos védelme, választójog, alkotmánybíráskodás. Elérhetőség: teglasi.andras@uni-nke.hu

Téglásiné Kovács Júlia: adjunktus, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: alkotmányjog, összehasonlító alkotmányjog, jogalkotástan, adatvédelmi jog, emberi jogok, alapjogvédelem, harmadik generációs jogok (különösen a környezethez, élelemhez és vízhez való jog és az információs alapjogok). Elérhetőség: teglasine.kovacs.julia@uni-nke.hu

Török Bernát: egyetemi docens, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar. Kutatási területei: szólásszabadság, információs társadalom, alkotmánybíráskodás, médiajog. Elérhetőség: torok.bernat@uni-nke.hu

Előszó

Az alapjogok, illetve az ezzel a kifejezéssel identikus alapvető jogok kiemelt helyet foglalnak el az alkotmányjog oktatásán belül. A Nemzeti Közszolgálati Egyetemen belüli képzés továbbfejlesztése rövid időn belül megkívánta, hogy az alapjogokról az alkotmányjog oktatásával összefüggésben önálló tankönyv is szülessen. Noha az alapjogok vonatkozásában, amint erre az alapjogi gondolkodásról szóló fejezet is rámutat, nem beszélhetünk egységes szakirodalmi fogalomhasználatról, e tankönyv keretei között az alapjogok fogalma alatt jellemzően a nemzetközi konvenciók, valamint az alkotmányok által felsorolt, ezáltal pedig a tételes jog részévé váló, kikényszeríthető emberi jogokat értjük. A nemzetközi egyezmények, valamint az alkotmányok nem keletkeztetik, hanem elismerik az alapjogokat, valamint gondoskodnak azok érvényesítéséről. A jogosultságok mellett az alapjogok értékeket is közvetítenek. A legalapvetőbb értékrendre világít rá az Európai Unió Alapjogi Chartája, illetve annak Preambuluma, amikor az emberi méltóság, szabadság, egyenlőség, szolidaritás „oszthatatlan és egyetemes” értékein alapulva, valamint a demokrácia és a jogállamiság elveire támaszkodva rögzítette az alapjogokat. Magyarország Alaptörvénye ugyanakkor a Szabadság és felelősség című fejezetben deklarálja az alapjogokat.

A tankönyv I. része a tételes jogi szabályozás részleteinek tárgyalása előtt az alapjogokra vonatkozó elméleti, történeti, dogmatikai megfontolásokra, valamint a nemzetközi háttérre világít rá, hiszen ezáltal kaphatnak a tankönyv felhasználói átfogó képet az alapjogok kialakulásáról, jellegéről, igazolásáról és funkciójáról. Az alapjogok „kronologikus” felosztását illetően a tankönyv tiszteletben tartja az emberi jogok klasszikus, Karel Vašák nevéhez köthető, három generációba történő besorolását, jóllehet az emberi jogok differenciálódása folytán lassanként meghaladottá válik ez a koncepció. Az első generációhoz tartozó, illetve az azok továbbfejlődéséből származó személyes szabadságjogokkal, valamint a politikai jogokkal a könnyebb áttekinthetőség érdekében a II. és a III. részhez tartozó fejezetek foglalkoznak. A második generációhoz sorolt gazdasági, szociális és kulturális jogokat tárgyaló fejezetek a IV. részben kaptak helyet. A tankönyv V. része foglalkozik ugyanakkor a harmadik generációs jogokkal, valamint – jelezve az emberi jogok differenciálódásának irányait – a nemi hovatartozásuknál, életkoruknál, egészségi helyzetüknél fogva különösen érzékeny csoportok jogosultságaival. Az alapjogokat tárgyaló fejezetek arra törekedtek, hogy az Alaptörvény rendelkezésein alapuló hatályos hazai szabályozás vizsgálata előtt a nemzetközi és a hazai előzményeket, illetve a szabályozási környezetet is bemutassák, hiszen fontos érzékeltetni a történeti és a fejlődési tendenciákat is. Hangsúlyos továbbá az alapjogok alkotmánybírósági interpretációjának, valamint a bírói jogvédelem fórumain született releváns döntéseknek a bemutatása.

A szerkesztők ezúton is szeretnék kifejezni köszönetüket a tankönyv szerzőinek, valamint lektorainak.

Végezetül arról is fontos tájékoztatni a tankönyv olvasóit, hogy a fejezetek a 2020. júniusi állapotot tükrözik.

Budapest, 2020. július

A kötet szerkesztői

I. Alapjogok –
Elméleti, történeti és dogmatikai alapok

Halász Iván

Az emberi jogok civilizációs meghatározottsága

„Azok, akik feladnák alapvető szabadságukat egy ideiglenes biztonságért,
nem érdemelnek sem szabadságot, sem biztonságot.” (Benjamin Franklin)

1. Az emberi jogok eszméjének megszületése Európában és Észak-Amerikában

Az emberi jogok eszménye, abban a formában, ahogyan ma ismerjük, alapvetően a nyugatinak nevezett civilizációhoz kötődik. Ennek a civilizációnak a mai képét pedig különböző tényezők formálták. Közéjük tartozik mindenekelőtt az antik világ (görög) filozófiai, (zsidó) vallási[1] és (római) jogi, illetve szervezeti öröksége,[2] továbbá az egyetemességre törekvő keresztény vallás és annak etikája,[3] valamint az ész uralmát hirdető felvilágosodás.[4] A végső eredmény szempontjából főleg az utóbbi kettő (kereszténység és felvilágosodás) volt meghatározó. Mindezek a vallási és szekuláris gyökerű szellemi tényezők vezettek el végül az egyik legfontosabb európai, illetve nyugati örökség, az elidegeníthetetlen emberi jogok koncepciója megszületéséhez. A köztük lévő interakció és az egyes értékrendszerek közötti közvetítés szintén hosszú időszakot ölelt fel, amely nem volt mentes az ellentmondásoktól, visszaesésektől, illetve visszafordulásoktól sem.[5]

Természetesen nemcsak a polgári forradalmakhoz vezető felvilágosodás, hanem a kereszténység szerepe sem egyszerű kérdés, hiszen az elmúlt kétezer évben az egyház sok változáson ment keresztül. Éppen emiatt célszerű különbséget tenni a kereszténység mint a szeretet vallása és az egyház mint fontos és befolyásos intézmény között. Nyilvánvalóan mások voltak a kereszténység lehetőségei és konkrét lépései, amikor még üldözött új egyház volt, és teljesen mások voltak akkor, amikor a kereszténység a Római Birodalom, majd a középkori és kora újkori Európa hivatalos államvallása lett. Bár a kereszténység alapvetően a szeretet vallása, a hatalmi helyzetben nem mindig viselkedett türelmesen, hasonlóan a legtöbb valláshoz. A keresztény Európát sem tekinthetjük továbbá a légüres térben létező földrajzi, kulturális és szellemi entitásnak, hiszen folyamatosan érték külső (például a népvándorlással, a tatárjárással vagy éppen az oszmán terjeszkedéssel járó) kihívások. Emellett folyamatosan belső feszültségek és konfliktusok is feszítették (a 11. századi egyházszakadás, a 16. századi reformáció, majd a 18. századi felvilágosodás). Végső soron azonban ezek a negatívnak látszó történések inkább segítették az emberi jogok eszméjének kibontakozását.

Az emberi jogok kialakulása szempontjából a kereszténységnek főleg azok a tételei voltak a fontosak, amelyek az Isten előtti egyenlőséget, a szabad akaratot és az Isten képére létrehozott ember méltóságát hirdették. Bár ezek a kezdetektől fogva jelen voltak a keresztény gondolkodásban, amely a zsidó vallási-jogi hagyományból született, a görög filozófia által befolyásolt térségben formálódott és végső soron a római jogi kultúra körülményei között intézményesült, mégsem vezettek azonnal a mai értelemben felfogott emberi jogi tételek felismeréséhez. Az valószínűleg az akkori gazdasági és társadalmi körülmények között lehetetlen lett volna. A kereszténység megszületésekor teljesen megszokott jelenség volt az embereknek tárgyként való kezelése, azaz a rabszolgaság intézménye. Később ez a felfogás visszaszorult, egyébként a kereszténység hatása alatt is, de a jogi értelemben vett teljes emberi szabadság még nagyon sokáig csak kevesek privilégiuma maradt.

A társadalmak többsége Európában is több évszázadon keresztül röghöz kötöttségben élt, azaz nem rendelkezett az egyik legfontosabb szabadsággal – a mozgásszabadsággal. Az emberi élethez és méltósághoz való jogot pedig a folyamatos háborúk és villongások tették viszonylagossá. Az államvallások korában a vallás- és lelkiismereti szabadság is csak korlátozottan tudott érvényesülni. E szabadság igazi kibontakozásához a reformáció, illetve az azt követő konfliktusok és az azokból megszületett katolikus-protestáns erőegyensúly kellett. Ahhoz viszont kínkeserves út vezetett, amely – egyebek mellett – a racionalista filozófia, majd a felvilágosodás megszületését eredményezte. Erre politikailag a szuverén uralkodói hatalmat fetisizáló abszolutista monarchiák idejében került sor, részben azok ellenében.

Végül tehát a felvilágosult 18. század volt az, amely kitermelte magából az uralkodói hatalmat korlátozó alkotmányok eszméjét, amelyhez hozzátartozott az alapvető emberi jogok és szabadságok elmélete is. Az utóbbiak szempontjából kulcsfontosságú dokumentumok voltak az 1776-ban elfogadott virginiai Bill of Rights, majd az USA 1787. évi alkotmánya vagy az Ember és polgár jogainak francia deklarációja, amely 1789-ben született, és 1791-ben vált az első francia alkotmány bevezető részévé. A fontosságát jelzi, hogy most is a hatályos francia alkotmány része, noha az csak 1958-ban született. A hosszú 19. században már számos polgári liberális alkotmány tartalmazta az emberi és polgári jogokat. Ezek közül az egyik legnagyobb hatású az 1831. évi konzervatív-liberális belga alkotmány volt, amely a magyar reformkort betetőző és az új kor nyitányaként is felfogható 1848. évi áprilisi törvényekre is nagy hatással volt.

Sajnos a szép elméleteket a történelemben sokszor véres és túlzásokba eső polgári forradalmak segítették átültetni a gyakorlatba. Eszmei téren mégis kulcsfontosságúvá vált a sok áldozatot követelő nagy francia forradalom hármas jelszava: „Szabadság, egyenlőség, testvériség!” Valószínűleg e jelszó kitalálói még nem sejtették, hogy ezzel egyben kijelölték az emberi jogok megvalósulásának menetét, időbeli sorrendjét. Ezt jól tükrözi az emberi jogok egyes generációinak az elmélete, hiszen az első generációs jogok azok, amelyek alapvetően az emberi szabadságot és részben a jogi egyenlőséget próbálják megvalósítani, a második generációs jogok alapvetően a valódi társadalmi egyenlőség megteremtése érdekében jöttek létre, a harmadik generációs jogok mögött pedig sokszor az emberi testvériség és szolidaritás gondolata húzódik meg.[6]

A francia felvilágosodás, majd a forradalom egyik fontos következménye a szekularizációs folyamat elindítása volt. A folyamat végén pedig ott állt a vallási kötöttségektől „megszabadított”, minden felekezettől (elvben) azonos távolságot tartó állam gondolata, amelynek létrejöttét a hosszú 19. században (1789–1914) főleg a liberális mozgalmak szorgalmazták. A szekularizáció önmagában nem jelent vallásellenességet, hiszen egy liberális és semleges államban elvben mindenki úgy élheti meg a vallását, ahogyan szeretné. A vallás viszont ilyenkor rendszerint kiszorul a közszférából, és inkább a magánszféra részévé válik. Az addigi domináns egyházaknak (Európában főleg a római katolikus egyháznak) ez azonban nem igazán tetszhetett, ami hosszú évekre meghatározta a felvilágosodás hagyományához való viszonyulást. Pedig a felvilágosodás és a kereszténység között sokkal kevesebb az ellentmondás, mint a felvilágosodás által létrehozott struktúrák és az egyház között.

Tény, hogy a már említett hosszú 19. században alapvetően az emberi jogok szekuláris, a vallási kötöttségektől mentes koncepciója érvényesült, amely megalapozta a 20. századi fejlődést. Ennek a koncepciónak egyik meghatározó és befolyásos képviselője Thomas Paine volt, aki Angliában született, a függetlenné váló Amerikai Egyesült Államokban vált híressé, majd a napóleoni Franciaországban halt meg. A mozgalmas életet élő Paine[7] vallásos protestáns (kvéker) családban született. Benjamin Franklinnal, az USA egyik alapító atyjával való londoni találkozása ösztönözte arra, hogy az Újvilágba költözzön, ahová még az amerikai függetlenségi háború előtt, illetve alatt érkezett meg. Mindenesetre már ott írta meg a rabszolgaság eltörlését szorgalmazó értekezését. A következő röpiratában állást foglalt az örökletes monarchia ellen, mert az sérti az egyenlőség elvét. A Józan ész című művével pedig nagy népszerűségre tett szert.

Paine mindig a köztársaság hívének számított. Később visszatért Európába, előbb Angliában élt, majd onnan menekült el Franciaországba, ahol a forradalom időszakában a konvent képviselője lett. Monarchiaellenes politikus létére a király kivégzése ellen szavazott, majd a jakobinus diktatúra idején börtönbe került. Végül, már a nagy francia forradalom alatt megírta Az ember jogai című nagy hatású művét.[8] Ebben a klasszikus emberi jogok mellett a szociálisan érzékeny Paine síkra szállt az általános nyugdíjrendszer, az állami iskolarendszer, a temetkezési segélyezés bevezetése és a hajléktalanok segélyezése mellett. E munkájában tehát nyomaiban megjelentek már a második generációs emberi jogok is. A közírói pályafutása végén születtek meg Az értelem kora és az Agrárigazság című alkotásai.

A két világformáló eseményt közelről ismerő Paine tisztában volt azok egyediségével és jelentőségével:

„Amikor korábban forradalmakról beszéltek, nemigen volt többről szó személyek vagy helyi viszonyok megváltozásánál. Ezek a forradalmak felbukkantak és eltűntek, mint a hullámok hordaléka, és létükben vagy sorsukban nem volt semmi, ami az őket létrehozó helyen túl mást is befolyásolhatott volna. De, amit ma látunk a világban, Amerika és Franciaországa forradalma óta, az a dolgok természetes rendjének megújítása, elvek rendszere, mely éppolyan univerzális, mint az igazság és az ember létezése, és egyesíti az erkölcsöt a politikai boldogsággal és a nemzet boldogulásával.”[9]

Műveiben Paine az emberi jogok örökkévalósága és univerzalizmusa mellett érvelt, és ennek során – ateista létére – egyébként isteni elvre is hivatkozott:

„Ha az emberek valamelyik generációja rendelkezett volna valaha is azzal a joggal, hogy előírja egyszer s mindenkorra, hogy miképpen kell kormányozni a világot, akkor az első létező generáció lett volna az, és ha ez a nemzedék ezt nem tette, akkor egyetlen következő nemzedéknek sem lehet olyan hatalma, amely feljogosítaná ennek megtételére, és nem is hozhat létre ilyet. Az ember egyenlő jogainak megvilágító erejű és isteni elve (minthogy az ember teremtőjétől származik) nemcsak az élő egyénekre vonatkozik, hanem az emberek egymást követő nemzedékeire is. Minden nemzedék ugyanazokkal a jogokkal rendelkezik, mint az őt megelőző nemzedék, ugyanannak a törvénynek az értelmében, mely szerint minden egyén kortársaiéval egyenlő jogokkal születik […] Azt is el kell mondanunk, hogy a világ ismert vallásai, amennyiben az emberekről szólnak, az ember egységén alapulnak, azon, hogy az emberek mind egyenrangúak. Akár a mennyben, akár a pokolban, de bármilyen más állapotban is, amelyben az ember a másvilágban feltehetőleg létezhet, a jó és a rossz az egyetlen különbség. Sőt még a kormányok törvényei is kénytelenek figyelembe venni ezt az elvet, amikor nem az embereket, hanem a bűncselekményeket rangsorolják. Minden igazság közül ez az egyik legnagyobb, és az egyik legértékesebb kiváltság, amelyet ápolni kell. Azáltal, hogy ebben a megvilágításban szemléljük az embert, és arra tanítjuk, hogy ebben a megvilágításban szemlélje önmagát, szorosan összefűzzük kötelességeivel, melyekkel Teremtőjének és a teremtésnek tartozik, melynek maga is része, és csak akkor válik romlottá, ha megfeledkezik eredetéről, vagy, hogy divatosabb kifejezéssel éljünk, születésről és családjáról.”[10]

Paine az emberi jogokat örökkévalónak tartotta, amelyekről emiatt nem is lehet lemondani:

„Az ember jogai a társadalomban végrendeletileg örökül nem hagyhatók, át nem ruházhatók, és meg sem szüntethetők, csak örökölhetők, és egyetlen nemzedéknek sem áll hatalmában véglegesen elvágni és megszakítani az öröklést. Ha a mai vagy bármely más nemzedék hajlamot érez arra, hogy szolga legyen, az nem csökkenti a következő nemzedékeknek azt a jogát, hogy szabadok legyenek: az igazságtalanságok jogszerűen nem örökölhetők.”[11]

A felvilágosodás szekuláris irányzatából született meg a 19. század egyik meghatározó ideológiája – a liberalizmus, amely valóban sokat tett az első generációs emberi jogok érvényesítéséért. A felvilágosodásban fogant ideológiaként a liberalizmus alapvetően univerzalista és optimista volt – azaz hitt az egyetemes törvényszerűségekben, az ész felszabadító erejében és a töretlen fejlődésben. A kiindulópontja már nem számított vallási eredetűnek.

„A XVIII. századi liberális eszmeiség arra az antropológiai és történelemfilozófiai feltételezésre épült, hogy az egyén a felvilágosodás és a társadalmi fejlődés eredményeképpen felszabadulhat az öröklött társadalmi szerepek és identitások béklyója alól. A hagyományos liberális univerzalizmus az emberi méltóság tekintetében egyenlőnek tekinti az egyént. Ebben a felfogásban a vallási, világnézeti, kulturális és egyéb különbségek mellékesek: nem érintik az egyenlő méltóságot. Mivel az emberi jog és erkölcs normái univerzálisak, a partikuláris kulturális, nyelvi és szokásbeli különbségeknek nincs különösebb jelentősége. Az emberi jogi gondolat ebben a tekintetben lényegében kozmopolita. Condorcet[12] azt jósolta, hogy a felvilágosodás eredményeként előbb-utóbb univerzális nyelv és közös emberi kultúra alakulhat ki. A kanti morálfilozófia szerint az ember mint erkölcsi lény képes az esetleges szociokulturális esetlegességek fölébe emelkedve univerzális morális ítéletet alkotni. A kultúrának legfeljebb csak az univerzális normák közvetítésében lehet szerepe: minél civilizáltabb és kifinomultabb egy kultúra, annál inkább alkalmas az alapvető liberális elvek megerősítésére. John Stuart Mill,[13] a XIX. század kétségkívül legnagyobb liberális gondolkodója a civilizált népek erkölcsi kötelességének tekintette az elmaradottabb kultúrák felemelését.”[14]

Bár a felvilágosodásnak és a liberalizmusnak nem vált be mindegyik jóslata, és nem bizonyult helytállónak minden előfeltevése (egyébként a többi nagy eszmerendszerhez hasonlóan), végig jelen volt benne egy erőteljes emancipációs attitűd. Ez jellemezte végső soron a 19. század közepi nagy magyar nemzeti liberálisokat is, akik nem kisebb célt tűztek ki maguk elé, mint az addig jogtalan néptömegek beemelését a nemzetbe, az alkotmányosság sáncai mögé. Ez a tendencia a mai napig jellemzi a jogkiterjesztésre törekvő liberális mozgalmakat.

A felvilágosodás szellemi örökségét a 19. századi Európában tehát a különböző liberális és polgári radikális pártok képviselték. Ezek jelentős részének célja a laikus és szekuláris politikai-társadalmi rendszer megteremtése volt, ami egyáltalán nem jelenti, hogy köztük ne lettek volna vallásos emberek. A liberalizmus és a vallásosság főleg a protestáns hagyományú országokban fért meg egymás mellett, de a katolikusoknál sem volt szokatlan. A 19. századi magyar liberalizmus egyik legnagyobb képviselője, Eötvös József például szintén római katolikus volt. Ennek azonban alapvetően nem teológiai vagy filozófiai okai voltak.

A felvilágosodás liberális öröksége és a vallás, illetve vallásosság kapcsolata leginkább ott okozott bonyodalmat, ahol a jól szervezett, gazdag és centralizált római katolikus egyház még őrizte a korábbi privilegizált pozícióit. Ezekben az országokban időnként valóban komoly feszültségek alakulhattak ki a katolikus kereszténység és a felvilágosodás szellemi örökösei között. Ennek a feszültségnek azonban megint nem teológiai-szellemi okai, hanem sokkal inkább hatalmi és intézményi háttere volt. A felvilágosodás egyes jogos követelései, de még inkább néhány jeles képviselőjének az egyház és a vallás iránti szkepticizmusa, illetve ateizmusa[15] szintén a hivatalos egyházi struktúrák rosszallását eredményezték. Európában különösen a római katolikus egyház nem tudott megbékélni a 18. század végéig élvezett pozíciójának elvesztésével, illetve az individualizálódásából és a szabad versenyes (liberálisnak is mondható) kapitalizmusból fakadó egyes negatív társadalmi tendenciák megjelenésével.

Az elmúlt kétszáz évben sokszor úgy tűnt, hogy a felvilágosodás által elindított emberi jogi fejlődés és a katolikus kereszténység hivatalos felfogása között ellentét van. Ez az ellentét sokáig valóban létezett, de – ahogyan a fentiekben már szó volt róla – az emberi jogok fejlődése szempontjából szerencsére alapvetően nem ezeknek a jogoknak a doktrinális alapjai jelentették a feszültségek fő forrását. Így a második világháború és a nácizmus kataklizmái után a keresztény és a felvilágosult hagyományokból táplálkozó, illetve építkező erők már nem egymás ellenében, hanem egyre inkább egymást felerősítve tettek sokat az emberi jogok érvényesítéséért.

A római katolikus egyházon belül ebből a szempontból az egyik központi jelentőségű újkori esemény a második vatikáni zsinat (1962–1965) volt. A zsinat „két paradigmaváltást kísérelt végrehajtani egyszerre, és mind a reformátori, mind a felvilágosult-modern paradigmát alapjaiban integrálta”.[16] A modern paradigma integrálásáról, amely alatt tulajdonképpen a felvilágosodás és a polgári forradalmak által elindított változásokat kell érteni, a zsinat egyik kritikus katolikus résztvevője a következőket írta:

„Ezzel párhuzamosan sor kerül a modern paradigma integrálására is. Néhány címszó: a régebben és a XII. Pius által 1953-ban újból elítélt lelkiismereti és vallásszabadság egyértelmű igenlése. Az antiszemitizmus bűnében való részesség alapvető vállalása és pozitív odafordulás a zsidósághoz, amelyből a kereszténység ered. Új, konstruktív beállítottság az iszlám és más világvallások irányában is. A kereszténységen kívüli üdvözülés elvi lehetőségének elfogadása akár agnosztikusok vagy ateisták esetében is, amennyiben lelkiismeretük szerint cselekszenek. Új és alapvetően pozitív viszonyulás a hosszú időn át kárhoztatott modern haladáshoz és általában a szekularizált világhoz, a tudományhoz és a demokráciához.”[17]

A római katolikus egyháznak az emberi jogokhoz való viszonyulását a második világháború után a zsinati fejlemények mellett a kelet-közép-európai helyzet is befolyásolta. Az egyház ugyanis az 1945 előtti domináns pozícióból a legtöbb helyen legfeljebb a megtűrt kategóriába került.[18] A vallásellenes rezsimmel szembeszegülő sok egyházi és világi tag pedig – a többi vallás aktív követőihez hasonlóan – üldöztetésnek lett kitéve. Ilyen körülmények között természetesen az egyházi körökben is felértékelődtek az emberi jogok, hiszen azok része volt a lelkiismereti és vallásszabadság is. A második vatikáni zsinat utáni évtizedekben pedig különösen a lengyel származású, a megszálló náci német rendszer borzalmait és a kommunista pártállam mindennapjait személyesen átélő II. János Pál (Karol Wojtyła) pápa volt az, aki sokat tett az emberi jogok koncepciójának 1989 utáni győzelméért. Politikája emellett összhangban állt az akkori demokratikus nyugati államok felfogásával, amelynek része volt az emberi jogok eszméjének felhasználása a kommunista rezsimek legitimitásának gyengítésére.

A természetjogi alapon álló modern katolikus gondolkodók közül pedig a második világháború utáni években főleg a francia Jacques Maritain[19] tett sokat az emberi jogok keresztény-katolikus újraértelmezéséért. Ez azért is volt fontos, mert Maritain be tudott kapcsolódni Az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának előkészületeibe is.

„Az említett deklaráció megfogalmazásának előkészületeiben részt vevő Jacques Maritain keresztény természetjogi alapokon közelítette meg az emberi jogokat, azok eredetét, érvényességét és tartalmát […] Egyrészt az emberi jogok tartalmi érvényességét illetően azok Istentől való eredetét hangsúlyozza, mivel az emberi személy méltósága az ember Isten képmására való teremtettségből származik, másrészt viszont azt állítja, hogy a természeti törvény legáltalánosabb előírásait minden ember a »természetes hajlam« alapján, azaz a természeti törvény emberben való »működése« alapján, természetes úton megismerni képes.”[20]

Az elmúlt kétszáz év emberi jogi fejlődésében még egy fontos tényezőt, szellemi irányzatot kell megemlíteni. A 19. század első felének politikai arculatát még döntően a liberálisok és a konzervatívok küzdelme határozta meg. A század második felében viszont az iparosodással összefüggésben Nyugat-Európában komolyan megerősödött a szervezett munkásmozgalom, amely főleg a szocialista eszmék köré szerveződött. A szocializmus ideológiája lett az antikapitalista rendszerkritika fő kiindulópontja. A szocialista eszmék annyira népszerűek lettek a számos gazdasági-társadalmi feszültségtől szenvedő Európában, hogy elindult a mozgalom belső differenciálódása. Emiatt a szocializmusnak is sokféle arca volt a 19. és 20. század fordulóján – mérsékelt és radikális, anarchista és etatista, demokratikus és kevésbé demokratikus stb. A demokratikus elkötelezettségű szocialista eszmerendszer, amely szintén a felvilágosodásból táplálkozott, nyitott volt az emberi jogok irányában. Ennek is köszönhetően a 20. században előtérbe került az emberi jogok második generációja – a már említett gazdasági, szociális és kulturális jogok. E század elején pedig megszülettek az első olyan alkotmányok, amelyek az emberi jogok ezen dimenziójára is ügyeltek. Tipikusan ilyen volt az 1917. évi mexikói és az 1919. évi német weimari alkotmány, amelyek igyekeztek ötvözni a klasszikus polgári emberi jogi gondolkodást az újszerű szociális megközelítéssel. Végső soron az egyik érdekes termékként itt meg lehetne említeni Szovjet-Oroszország 1918. évi alkotmányát, majd a későbbi szovjet alkotmányokat is (1924, 1936, 1977), amelyek ugyan egy időben nagy hatással voltak a világ egyes részeire, de végül nem sikerült reálisan és tartósan megvalósítaniuk a szociális jogok és a valóban demokratikus működés kombinációját.

2. Más jogi kultúrák és az emberi jogok

Az, hogy az emberi jogok eszménye az ókori görög-római és zsidó-keresztény tradíciók által formált Európában (és annak tengerentúli újvilági „nyúlványaiban”) született, nyilván nem jelenti azt, hogy más vallási és jogi kultúrák kevésbé lennének értékesek. Mindegyik kultúrának, illetve civilizációnak megvannak a maga értékei, amelyek az adott civilizációt ért történelmi, gazdasági, társadalmi és kulturális-szellemi kihívások során formálódtak. Ezeknek is megvan a saját vallási, filozófiai és jogi öröksége. Miután ezek más körülmények között születtek és más problémára reagáltak, természetesen más megoldásokat is eredményeztek.

Az európai civilizációhoz sok szempontból leginkább a földrajzilag is közeli iszlám világ hasonlít, amely nemcsak közös monoteista vallási gyökereket tud felmutatni Európával, hanem sokat átvett a hellenisztikus örökségből is.[21] Sőt, a római jogi hagyományok sem teljesen ismeretlenek az iszlám jogban, legalábbis olyan területeken, amelyek korábban a Római Birodalomhoz tartoztak (például Szíria).[22] Később az iszlám többségű és vallású államok megpróbálták átvenni az európai fejlődés egyes elemeit, de a reformpróbálkozásaik nem mindig vezettek el a várva-várt eredményekhez.

A zsidó és keresztény előzményekre, gyökerekre építkező iszlám is a jog isteni eredetét vallja. Az iszlám világban azonban a reformáció és a felvilágosodás hiánya miatt a történelem folyamán kevésbé vált szét a világi és szakrális szféra, ezért nehezebben tudja elkülönülten kezelni a vallási és a magánszféra, valamint a közélet bonyolult kapcsolatát. A jog és vallás az iszlámban úgy fonódik össze, mint kevés más nagy civilizációban:[23]

„az iszlám jog az iszlám vallás központi eleme. Jog nélkül e vallás elképzelhetetlen, ezért a muszlim társadalmak belső problémái azonnal kihatással voltak és vannak az iszlám jogra. A valóság és a doktrínák közti ellentmondás már évszázados probléma, hiszen az iszlám világ kimaradt szinte az összes, forradalmi jelentőségű változásból (földrajzi felfedezések, felvilágosodás, ipari forradalom, nemzetállamok)”.[24]

Maróth Miklós a következőképpen látja ezt a kérdést:

„Az iszlám egyike a Földközi-tenger medencéjében létrejött három világvallásnak, amelyek a világ összes többi vallásával szemben egy típust alkotnak, ugyanis mindegyikük önmagát és az őt megelőző(eke)t kinyilatkoztatott vallásnak tartja. A muszlimok szerint az iszlám szent könyve, a Korán tartalmazza Allah kinyilatkoztatásait, mégpedig szó szerint. A Koránban található kinyilatkoztatás alapjában véve a muszlim közösségnek adott előírásokat, törvényeket tartalmazza. Az iszlám vallásnak középpontjában, miként a zsidó valláséban is, a törvény áll. Ennek következtében ez a két vallás strukturális azonosságot mutat, s ez egyaránt elválasztja mindkettőt a kereszténységtől, amelynek középpontjában az áldozat és megváltás, Isten és ember ezen alapuló kapcsolata és egy ezt taglaló teológia található. A Korán azonban nem tartalmaz előírást az élet minden lehetséges kérdésével kapcsolatban […] (Mohamed) Halála után a közösség, az umma, összegyűjtötte Mohamed viselkedésére, mondásaira vonatkozó híreket, azaz a hadíszt, ami a prófétai hagyományt, arabul a szunnát tartalmazza. Minden kétséges helyzetben, ahol a Korán nem adott eligazítást, a hadíszban megtestesülő szunna volt a jogforrás. Az iszlámban ezért a vallástudók egyszersmind jogtudósok is.”[25]

Ami pedig a muszlim közösség vagy állam működését illeti, annak vezetőjének az ajtaja elvben nyitva kell hogy legyen az alattvalók előtt. „Ez a mi fogalmaink szerint bizonyos mértékig paternalista, de bizonyos tekintetben, amennyiben a törzsön belül mindenki egyenlő, mindenkinek a baja vagy öröme közügy, demokratikus rendszer.”[26]

A tradicionális iszlám jog ugyanakkor olyan jogrendszert alkot, amely nem kötődik szorosan az államhoz, és sokszor határokon átívelő módon érvényesül. A mögötte álló legfőbb autoritás pedig nem az emberek akarata, hanem az Isten.

„A saría nem ember alkotta jog, mely a társadalmi kapcsolatok rendezése céljából, a gazdasági és politikai folyamatok változását nyomon követve folyamatosan tételeződik, hanem Isten által lefektetett normák összessége, melyek, mint igaz ösvény végső soron hozzá vezetnek. Ennek következtében e szabályok módosítása, elhagyása nem lehetséges, s az esetleges új szabályok alkotása nem jogalkotás útján valósul meg, hanem a mindeddig nem ismert isteni eredetű szabályok felismerése révén […] E megismerés a közösség, de elsősorban a tudósok kötelezettsége”.[27]

Az iszlámban ezért fontos a vallástudósok – akik egyben jogtudósok is – konszenzusa, továbbá fontos kiemelni, hogy az egyes ügyek megoldásánál az analogikus következtetéseket is lehet használni. A saría túlnyomórészt szabályozza a hívőknek az „iszlám öt oszlopával” kapcsolatos kötelességeit. Ez tekinthető Allah jogának. Az Isten joga után az iszlámban következik az „ember joga”, amely megtárgyalja a két nem közötti kapcsolatokat, továbbá az öröklés problematikáját, valamint az emberek közötti kereskedelmet, a szerződéseket érinti. Ezután következik a dzsiháddal foglalkozó rész, és itt szerepelnek a zsákmány elosztásának a szabályai is. Az ember joga megszabja, hogy az iszlám mit sorol a legnagyobb bűnök közé, illetve azt is, hogyan kell viselkedni a szomszédokkal.[28]

„Első pillanatra látható, hogy a törvénynek nincs mondanivalója arról, milyen legyen a muzulmánok államának kormányformája, hogyan válasszák meg (vagy nevezzék ki?) annak vezetőjét, az állam vezetőjének milyen legyen a státusa stb. Nem rendelkezik arról sem, milyen intézményei legyenek az államnak, azaz röviden: a közügyeknek és a politikai szférának nem szentel figyelmet. Az egyének számára csak annyit ír elő, hogy ha egy vezető lehetővé teszi a magánéletben a saría szerinti életet, akkor nem szabad lázadni ellene. Lázadni csak »korrupció«, azaz a közállapotok általános és nagy fokú megromlása esetén szabad, amikor az egyének javai, netán életükkel együtt, veszélybe kerülhetnek.”[29]

Az állami törvények megfogalmazása az iszlám világban a mindenkori uralkodó joga, de az nem teljesen korlátlan:

„ebben legföljebb az korlátozhatta, hogy az állami törvények megállapításakor mindig gondolnia kellett arra, hogy azok nem gátolhatják az egyént a saría szerinti életében. Az állami és a vallási törvények ilyen értelmű összhangját az biztosította, hogy az egyes muzulmán államokban a politikai vezető támogatására kineveztek egy főbírót (kádí al-kudát), akinek az volt a föladata, hogy a törvényeket életbe léptetésük előtt véleményezze, összhangban állnak-e a saríával.”[30]

Ez a jogi gondolkodás tehát ismeri az uralkodóra, azaz az állami hatalomra vonatkozó korlátozásokat, de a köz- és a magánszféra különválasztásának hiánya és más szerkezeti sajátosságok miatt nem jutott el a világi alkotmány és az annak részét alkotó, az államhatalmat is korlátozó emberi jogok gondolatáig. Egyébként Európában is ehhez a hatalom deszakralizációs folyamatára – azaz az állam szekularizációs megváltoztatására – volt szükség.

Teljesen másként viszonyultak a joghoz a Távol-Kelet nagy civilizációi. A kínai jog mindig is szekuláris jelenségnek számított, ahol a jogot a társadalom irányítása állami (igazgatási) eszközének tekintették. A régóta túlnépesedett Kínában tulajdonképpen esélye sem volt az olyan típusú individualizmus kibontakozásának, amely Európában sok áttételen keresztül elvezetett az egyéneket megillető, az állam által garantált emberi jogok eszméjéhez. Hiányzott azonban mögüle az a vallási alap is, amely a jog isteni eredetéről vallott iszlám jogfelfogásban esetleg az egyént bizonyos esetekben megvédhette volna az államhatalom beavatkozásától, azaz a személyek autonómiája még az iszlám jogban is nagyobb volt, mint a kínai vagy az abból sokat átvevő japán jogban.

A régi kínai fejlődést sokáig a két meghatározó iskola vitája jellemezte – Konfuciusz (kb. i. e. 551–479) követőinek és az ún. legizmus híveinek küzdelme.[31] Konfuciusz a mai napig meghatározza a kínai és ezáltal az egész távol-keleti gondolkodást. A dolgok természetes rendjéről szóló régi kínai elképzelésekből indult ki, amelyek azonosak voltak a térségben már régóta megszokott hierarchikus társadalomképpel.

„A gondolat lényege az egyenlőtlenség mint világtapasztalat hangsúlyozása: a különbség és nem az egyenlőség az, ami megfelel a világ, s azon belül a társadalom tényeinek, ezért nem egyenlőséget kell létrehozni (ami a tapasztalat ellen való, tehát irracionális gondolat), hanem a különbözőségek közti harmóniát kell elérni, ami viszont a harmonikus működés alapfeltétele […] Fontos eleme a gondolatnak, hogy a hierarchikusan meghatározott társadalmi helyzethez különböző jogok és kötelezettségek járulnak, így mindenkinek megvan a maga joga és feladata, amelynek meg kell felelnie.”[32]

Az eredetileg hivatalnok foglalkozású Konfuciusz a mindennapi tapasztalatokból indult ki, de piedesztálra az elképzelt régi aranyidőket helyezte, és nem hivatkozott a természetfeletti tekintélyekre. Azt szerette volna elérni, hogy az emberek tiszteljék a természetes autoritásokat, és ezáltal el lehessen jutni a társadalom (és egyben az állam) helyes irányításához.[33] A konfucianizmus most is nagy szerepet tulajdonít öt társadalmi kapcsolatnak (wulun), amelyek közül négy hierarchikus és csupán egyetlen lehet mellérendelt. A hierarchikus kapcsolatok a nemesek és a közrendűek, a felsőbb és alacsonyabb rendű, az idősebbek és a fiatalabbak, valamint a közeli és távoli rokonok között nyilvánulnak meg.[34] Másként megfogalmazva az uralkodó és alattvaló, az apa és a fiú, a férj és a feleség, valamint az idősebb és a fiatalabb testvér közötti kapcsolatokról van szó.[35] Mellérendeltségi viszonyról pedig csak a baráti kapcsolatokban lehet szó.

Az alá- és fölérendeltség meghatározása a konfuciánus koncepcióban nemcsak a származáson és a gazdagságon múlik, hanem az erélyességen is. Optimális, ha a magasabb rendű ember egyik fontos jellemzője az altruizmus.

„A konfucianizmus nem az önkényuralom ideológiája, mivel a vezetők csak akkor tudnak példaképül szolgálni, ha hatalmukat nem zsarnoki módon gyakorolják, hanem az erények mentén, ami magában foglalja az altruizmust, vagyis mások érdekeinek figyelembevételét is. A jóakarat, az emberség (ren) tehát lényegi része a gondolati struktúrának, és ez különösen a vezetőktől elvárt erény – ez a jóakarat kormányzata […] A fent elmondottakból következően a konfucianizmus nem szán különösebb szerepet a jognak a társadalom irányításában, hiszen az eszményi világban a jó példa az irányítás egyetlen eszköze.”[36]

Bár a konfuciánus eszmekör sem zárkózik el a jogban megfogalmazott szankcióktól, amelyek arányos alkalmazása segítheti irányítani az embereket, mégsem azokra helyeződött a hangsúly. Az egyik legfőbb szankció pedig az erkölcsi elítélés, amely a bűnös esetében „arcvesztéshez” vezethet.[37] Ezzel szemben a kegyetlen szankciók sokkal fontosabb szerephez jutottak a legisták tanaiban, amelyek abból indultak ki, hogy a kormányzást a jog által kell megvalósítani. E szemlélet szintén az időszámításunk előtti évszázadokban alakult ki, amikor Kína is több egymással harcoló államra esett szét. A működés alapja pedig a despotikus mechanizmus volt, amely a hadseregre és a jutalmak, illetve büntetések rendszerével motivált bürokráciára támaszkodott. A legisták számára elsődleges volt az írott jog, amely az uralkodótól, azaz az államtól származott. Ők nem hittek az emberek alapvető jóságában és erényességében. Amíg tehát a konfucianizmus a régi jó hagyományokra és szokásokra hivatkozott, addig a legisták mindenek fölé helyezték a törvényt, a szigorú büntetéseket, valamint az abszolút fegyelmet. Szerintük a tökéletes törvény tartósabb, mint az erényes uralkodó. A legisták azonban csak az állam parancsoló és fegyelmező „objektív” jogában hittek, az egyént védelmező „szubjektív” alanyi jogok teljesen idegenek voltak tőlük.[38]

Bármilyen ádáz szellemi küzdelem zajlott a konfucionisták és a legisták között, az individualizmus elutasításában és az egyének jogainak tekintetében nem volt köztük nagy különbség. Az egoizmus és az individualizmus mindkettő koncepció számára gyanús és káros volt, mint ilyen pedig kiirtandó. A közösség és a közösségi érdekek itt egyértelműen az egyének és a személyiségük fölött álltak. Az ókori és középkori Kínát érő más szellemi, kulturális és vallási hatások sem változtattak ezen. A taoizmus és buddhizmus sem, amelyek egyaránt nagy hangsúlyt helyeztek a harmóniát kereső, az önmagukat tökéletesítő és tulajdonképpen magukba forduló emberre. Az Európára jellemző személyiségvédő jogi konzekvenciákat azonban ezek sem vontak le, hasonlóan más ázsiai nagy vallásokhoz és az általuk meghatározott civilizációkhoz. Ilyen volt például a hinduizmus Indiában vagy a japán szemlélet.[39]

3. Gyarmatosítás és nyugati jog, illetve az emberi jogi gondolkodás elterjedése

Az emberi jogi gondolkodás tehát egészen a modern korig csak európai, illetve nyugati sajátosság maradt. Annak ellenére, hogy egyfajta fejlődési unikumról volt szó, az elmúlt négyszáz évben kialakult európai hatalmi túlsúly révén annak jótéteményei a világ más tájain is megjelentek. Mindez akkor is igaz, ha megjelenésüket objektív módon az európai kapzsiságon alapuló gyarmatosítás tette lehetővé. Természetesen nem az emberi jogok népszerűsítése és bevezetése volt az európai gyarmatosítók célja. Az európai, illetve nyugati jogi kultúra bizonyos elemeinek a megjelenése inkább a gyarmatosítás és a modern nemzetállam gyarmati építésének egyik mellékterméke volt. Miután az európai gyarmatosítók többsége nemcsak kemény kizsákmányoló volt, hanem – legalább otthon, az anyaországban – alkotmányos jogállamok polgáraiként is próbáltak viselkedni, idővel több gyarmati lakos is nyugati típusú oktatáshoz jutott.

Talán a legismertebb példa erre Mohandász Karamcsand Gandhi, akit a világ főleg Mahátma Gandhi (1869–1948) néven ismer. A jómódú családból származó Gandhi brit jogi végzettséggel rendelkezett, amelyet Londonban szerzett meg. Igaz, végül nem ezzel a fegyverrel győzte le a hazáját gyarmatosító Nagy-Britanniát, de mindenesetre ez is segítette megérteni az ellenségei működését. Az Indiai Nemzeti Kongresszus más politikusai is brit iskolákban tanultak, ahogyan a későbbi vietnámi függetlenségi politikusok is a francia iskolákban. A sort szinte a végtelenségig lehetne folytatni.

A nyugati államok sikereit látva a 19. és 20. század fordulóján egy sor többé-kevésbé még független állam vezetője is óvatos nyugati nyitással kívánta megelőzni a gyarmati leigázást, illetve függőséget. Itt nemcsak a közeli iszlám világról (azaz mindenekelőtt a hanyatló Oszmán Birodalomról vagy Perzsiáról volt szó), hanem a távol-keleti országokról is. Ebben a tekintetben az egyik legsikeresebb utat a császári Japán tette meg, amely német mintájú alkotmányt is elfogadott, de a 20. századi kínai forradalom és köztársaság vezéralakja, Szun Jat-szen is komoly nyugati hatás alatt állt, amelyet közelíteni is próbált a kínai valósághoz. Ez különösen a kezdeti alkotmányozási és a különböző 20. század eleji jogi kodifikálási folyamatokon érződött.

4. Európa 20. századi kisiklásai

A nyugati világ és azon belül különösen az öreg Európa a 20. század elején jutott el a hatalmi csúcspontra, azután azonban – alapvetően a kisszerű helyi nacionalizmusokból és az imperialista kapzsiságból fakadó önhibák révén – lejtmenetbe került, és elkezdődött a gyors hanyatlása. A két világháborút úgy is fel lehet fogni, mint a modern európai civilizáció két öngyilkossági kísérletét. Ezek a kísérletek ugyan szerencsére sikertelennek bizonyultak, de arra elegendők voltak, hogy az európai civilizáció két erősödő peremterülete – nevezetesen az USA és a hajdanvolt cári Oroszország helyébe lépő Szovjetunió – átvegye a kezdeményezést a régi európai nagyhatalmaktól.

Szerencsére a két említett szuperhatalom 1945-ben – különböző okokból és különböző mértékben – nem fordult el az európai szellemi és jogi örökségtől annak ellenére, hogy Moszkvában az 1930-as és 1940-es évek nagy terrorhullámai idején éppen az ellenkezőjéről próbálták meggyőzni a világot. Az európai fejlődés addig is tele volt különböző kitérőkkel, rendellenességekkel és időnkénti visszaesésekkel. Ilyen volt a 20. század is, amely az alapvetően optimista, a technikai fejlődésben, a humanizmus elmélyülésében és az emberiség erkölcsi tökéletesedésében töretlenül bízó 19. századot követte.

Az addigi sikeres európai fejlődést kisiklató első világháború megpróbáltatásai ugyanis elvezettek az 1917. évi orosz forradalomhoz, amelyet egy sor más kisebb-nagyobb forradalom, illetve ellenforradalom követett. Bármilyen furcsa, a magasztosnak hangzó radikális szocialista elveket megvalósítani próbáló, az utópisztikus kommunista rendszert építő orosz bolsevik (kommunista) forradalom[40] még nem jelentett teljes szakítást az előző kétezer év európai fejlődésének összes pozitív hozadékával. Igaz, az orosz forradalom végső soron nem azt eredményezte, amire oly sokan számítottak a 20. század első harmadában – azaz a személyiség teljesebb kibontakozását, az általános jólét és valódi egyenlőség megteremtését. A világháborús helyzetből, Oroszország elmaradott hagyományaiból, illetve a polgárháborús körülményekből eredően a szocialistának is nevezett forradalom borzasztóan erőszakosnak bizonyult. Sőt, más nagy forradalmakhoz hasonlóan azt is újabb megtorlások és terrorhullámok követték. Mindez egyfajta új polgárháborút eredményezett az európai szellemi és politikai életben. Mindennek ellenére a meglehetősen vallásellenes orosz szocialista (bolsevik) forradalom mégsem jelentett olyan éles szakítást a kereszténységből, a reneszánsz humanizmusból és a felvilágosodásból építkező európai szellemi hagyományokkal, mint a Németországban 1933-ban hatalomra jutott nemzeti szocializmus, azaz közismertebb néven a nácizmus.[41] Valószínűleg ez az eszmei alap volt az, amely később, a despotikus Sztálin halála után lehetővé tette a visszafordulást a normálisabb körülmények felé. Természetesen demokráciáról még nem lehetett beszélni, mégis más, a korábbiakhoz képest jóval humánusabb rendszer született az 1950-es és 1960-as években. Annak közjogi öröksége (például az alapvető emberi és polgári jogokat nem tagadó alkotmányok és az aláírt nemzetközi emberi jogi egyezmények) pedig 1989 környékén Kelet- és Közép-Európában végül jelentős mértékben megkönnyítették a békés átmenetet az egypárti diktatúrákból a pluralista demokráciába.

Bár a német nácizmus csak alig tizenkét éven át volt hatalmon, az eszmeiségével, agresszivitásával és hatalomgyakorlásával mégis óriási pusztítást eredményezett a földön. Mindez annak ellenére következett be, hogy – a radikális szocializmushoz hasonlóan – a nácizmus is egyértelműen európai termék volt, csakhogy a régi és modern európai fejlődés legrosszabb tradícióit sikerült ötvöznie: a szociál-darwinizmust, a rasszizmust, a túlzott nacionalizmust, a féktelen imperializmust, a szabadság és egyenlőség elveinek teljes tagadását, sőt, az egyenlőtlenségek magasztalását, valamint az erős vezető kultuszát.[42] Ezek külön-külön elvétve korábban is felütötték a fejüket a különböző európai országokban, de az Adolf Hitler által megvalósított szinergikus effektus olyan robbanásveszélyes elegyet eredményezett, amely az ideiglenes tömegtámogatottság révén végül szétrobbantott mindent, amit Európa valaha is jelentett, illetve pozitív értelemben szimbolizált.

Természetesen nem Hitler volt az egyetlen 20. századi diktátor, aki emberek millióinak a haláláért felelt, hiszen egy sor hasonló, a totalitásra törekvő szélsőséges diktatúra szedte akkor az áldozatait. Ezek gyökerei egyformán lehettek jobboldali és baloldali indíttatásúak. Főleg a saját lakosságra nézve voltak hasonlóan pusztító hatásúak a Joszif Visszarionovics Sztálin és Mao Ce-tung által vezetett szovjet és kínai diktatúrák. De Francisco Franco spanyolországi ultrakonzervatív-szélsőjobboldali diktatúrája is nagyon véres polgárháború következtében született.

A totális állameszméből fakadó működési hasonlóságok és a rengeteg emberi áldozatuk ellenére az emberi jogi gondolkodás szempontjából mégsem lehet teljesen összemosni az előbb említett radikális szocialista (ebbe beleértve a kommunista) és a nemzeti szocialista rezsimeket. A radikális szocialista (kommunista) ideológia ugyanis a vezérelvet, az egyéni szabadság értelmetlenségét, a nyílt faji és állampolgári egyenlőtlenséget, a képviseleti elv hibás voltát hirdető, valamint az emberi jogok létjogosultságát tagadó nácizmussal szemben nyíltan soha nem tagadta meg ezeket az alapvetően pozitív európai értékeket.[43] Más kérdés, hogy a gyakorlatban nem tartotta be ezeket, és a demokratikusnak látszó alkotmányok, illetve más jogi normák bizonyos időszakokban csak fügefalevélként szolgáltak a nyílt elnyomáshoz. Hosszabb távon azonban mégiscsak volt jelentősége ennek a különbségtételnek. A modern történelem egyik legszörnyűbb diktátora által vezetett sztálini Szovjetunió például részben emiatt tudott úgy-ahogy konstruktív szerepet játszani az ENSZ Alapokmánya 1945. évi és Az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata 1948. évi elfogadása során, illetve részben emiatt tudta Sztálin halála után radikálisan mérsékelni (de nem eltüntetni) a rendszer elnyomó voltát.[44] 1948-ban például a szovjet delegáció[45] volt az, amely a hitleri nacionalizmus miatt a kisebbségekkel szemben meglehetősen ellenséges nemzetközi környezetben próbálta úgy-ahogy fenntartani azok létjogosultságát. Igaz, a szovjet delegációt és a mögötte álló Sztálint őszintén szólva nem nagyon foglalkoztatták a nemzeti kisebbségek valós problémái, de az antikolonialista lépések, az antirasszista szólamok mégiscsak segítették növelni az ország presztízsét a gyarmati sorból felszabaduló harmadik világban, és bosszantották a régi nyugati vetélytársakat. Emellett még segítették a szélesebb nemzetközi köztudatba is beemelni a szovjet nemzetiségi politikát. Az utóbbit Sztálin szívesen emlegette, mert az volt az a közpolitika, amelynek kidolgozásában Vlagyimir Iljics Lenin mellett valóban oroszlánrészt vállalt. Emiatt ez a politika a nemzetközi kommunista mozgalmon belül számára fontos legitimációs erővel rendelkezett. Részben az ilyen típusú nemzetiségi politika miatt az 1960-as évekig Románián belül Székelyföld is rendelkezett területi jellegű autonómiával, de ez a politika állt Jugoszlávia és részben a szocialista Csehszlovákia föderalizálása, továbbá az oktatási, illetve nyelvhasználati kisebbségi jogok bizonyos szintű megmentése mögött.

5. Az emberi jogok 1989 utáni helyzete

Ettől függetlenül a Szovjetunió és az általa vezetett keleti blokk (az ún. „béketábor”) államainak többsége 1989 előtt nem vált demokráciává vagy jogállammá. Csak az elnyomás formái enyhültek, és a rezsimek a legtöbb helyen elindultak a totalitásra törekvő modern diktatúrák platformjától a pártállami, rendőri és bürokratikus tekintélyelvűséghez vezető rögös úton. Az összes szovjet alkotmány, valamint a szocialista államok alaptörvényei végső soron tartalmazták az emberi jogi kitételeket. Igaz, magukat az alkotmányokat az emberi jogok deklarálásával együtt egyfajta divatos dísznek, az állami lét szükséges kellékeinek tartották, amelyek a kulturális örökség részei, de nem kell azokat komolyan venni. A szovjet vezetésnek emiatt nem esett különösebben nehezére 1975-ben aláírni az emberi jogokkal is foglalkozó Helsinki Záróokmányt. Akkor ugyanis még nem tudhatta, hogy a demokratikus Nyugat (az ún. „szabad világ”) éppen az emberi jogok számonkérését fogja felhasználni a hidegháborús ellenségek legitimitásának gyengítésére. Az emberi jogok emiatt az 1970-es és 1980-as években ismét ideológiává váltak, ami ebben a helyzetben nem tett rosszat nekik, sőt, inkább kifejezetten jó volt a számukra.

A kommunista pártok által vezetett rendszerek 1989. évi bukása és a kelet- és közép-európai demokratikus átmenetek az emberi jogok példátlan reneszánszát hozták magukkal. Miután ezek a folyamatok nagyjából egybeestek Latin-Amerika demokratizálódásával és egy sor ázsiai és afrikai diktatúra bukásával, a jelenség globális mértéket öltött. A történelem kevés időszakában született meg ilyen sok, az emberek jogait, azok garanciáit megteremtő és a mozgásterüket bővítő törvény, mint az ezredforduló előtt és után. Sőt, miután az alapvető egyetemes jellegű emberi jogi dokumentumok már az 1945 és 1989 közötti időszakban születtek meg, az új korszak egyik legfontosabb hozadéka éppen az azokat garantáló mechanizmusok létrehozása volt.

Globális szinten jelenleg a legfontosabb emberi jogi vonatkozású jogi dokumentumnak az ENSZ keretében 1948-ban elfogadott Az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata számít, illetve az azt konkretizáló két 1966. évi nemzetközi egyezségokmány: a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya, valamint a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya. Ezeket egészítik ki a fakultatív jegyzőkönyvek, illetve egy sor más egyetemes jellegű egyéb ENSZ-egyezmény, nyilatkozat és egyéb dokumentum. Mindenekelőtt itt ki kell emelni az Egyezményt a népirtás bűntettének megelőzéséről és megbüntetéséről (1948), a Nemzetközi egyezményt a faji megkülönböztetés valamennyi formájának kiküszöböléséről (1965), a Nemzetközi egyezményt az apartheid bűncselekményének leküzdésére és megbüntetésére (1973), továbbá az Egyezményt a nőkkel szemben alkalmazott hátrányos megkülönböztetések minden formájának kiküszöböléséről (1979), valamint az Egyezményt a kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó büntetés vagy bánásmód ellen (1984). Szintén fontos az Egyezmény a gyermek jogairól is (1989). Ezek az egyezmények rendszerint saját garanciális és érvényesítési mechanizmusokkal rendelkeznek.[46]

Az egyetemes jogi dokumentumokat kiegészítik a regionális, többnyire egész kontinenseket lefedő emberi jogi egyezmények és érvényesítési mechanizmusok. A lefedettség szempontjából még mindig Európa és részben Amerika van a legjobb helyzetben. Európa emberi jogi helyzetén sokat lendített az 1945 és 1989 közötti időszak, amikor a demokratikus nyugati államokban a demokrácia és emberi jogok iránt egyaránt elkötelezett pártok, a kereszténydemokraták és szociáldemokraták váltógazdálkodása valósult meg. A regnálásuk alatt született egy sor nemzetközi jogi norma. A legfontosabb európai jogi dokumentum az Emberi Jogok Európai Egyezménye, amelyet az Európa Tanácsot alkotó nyugat-európai demokratikus jogállamok 1950-ben fogadtak el. A kommunista pártok uralma alól felszabadult kelet- és közép-európai régió 1989 után csatlakozott hozzá. Ennek is számos kiegészítő jegyzőkönyve van. 1961-ben aláírták, majd 1965-ben hatályba lépett az Európai Szociális Charta, amely a második generációs emberi jogokra fókuszál. Az Európai Unió (EU), amely gazdasági integrációként indult el, 1989 után szintén sokkal többet törődik az alapvető emberi jogokkal. Ebből a szempontból a legfontosabb dokumentuma az Alapjogi Charta, amelyet 2001-ben fogadtak el. A legfiatalabb olyan páneurópai szervezet pedig, amely az emberi jogokkal – elsősorban biztonságpolitikai megközelítésből – is foglalkozik, az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ). Ennek keretein belül azonban főleg soft law, azaz puha jogi dokumentumok születnek, jóllehet komoly intézményrendszerrel rendelkezik, hasonlóan az EU-hoz. Az emberi jogok érvényesítésének és megfigyelésének legfontosabb fórumai jelenleg az Emberi Jogok Európai Bizottsága, az Emberi Jogok Európai Bírósága, továbbá az EU-n belül az Európai Bíróság, az európai ombudsman, az Alapjogi Ügynökség, valamint az EBESZ-en belül az emberi jogok biztosa és a nemzeti kisebbségek főbiztosa.

Az amerikai kontinensen az Amerikai Államok Szervezete játszik meghatározó szerepet. Ennek Alapokmányát 1948-ban írták alá, és 1951-ben lépett hatályba. 1948-ban fogadták el az Emberi Jogok és Kötelességek Amerikai Nyilatkozatát is, amely 27 emberi jogot és 10 kötelességet sorol fel. Köztük vannak a második generációs – azaz gazdasági, szociális és kulturális – jogok is, de nem olyan bőségben, mint Európában. A dokumentumot nem kötelező konferenciai határozatként fogadták el, amelyet kidolgozói nem tekintettek jogi hatállyal rendelkezőnek. A jogi státusa azonban idővel kezdett megváltozni, és ma már normatív, a bíróságok előtt érvényesíthető jogi dokumentumnak tekintik.[47] Az Emberi Jogok Amerikai Egyezményét 1969-ben nyitották meg aláírásra, de csak 1978-ban lépett hatályba. Az említett dokumentumok legfontosabb amerikai érvényesítési mechanizmusai pedig az Emberi Jogok Amerikaközi Bizottsága washingtoni székhellyel, valamint az Emberi Jogok Amerikaközi Bírósága, amely a costa-ricai San Joséban működik.[48] Sőt, a közép-amerikai államok, amelyek a Közép-amerikai Államok Szervezetében (ODECO) tömörülnek, 1992-től a nicaraguai Managuában külön bíróságot működtetnek, amelynek Közép-Amerika Bíróság a neve. Ez alapvetően nem emberi jogi bíróság, de sor kerülhet előtte a szervezet, a tagállamok, a természetes és jogi személyek közötti vitákra is.[49]

Az utóbbi évtizedekben komoly intézményi fejlődés tapasztalható az Afrikai Unió keretein belül is. Itt 1986-ban lépett hatályba az Ember és Népek Jogainak Afrikai Chartája, amelyet az Afrikai Egységszervezet (AESZ) még 1981-ben fogadott el. Az AESZ-t azóta már felváltotta az Afrikai Unió.

„Az Afrikai Charta számos tekintetben különbözik az emberi jogok európai és amerikai egyezményeitől. Először is az Afrikai Charta nemcsak jogokat, hanem kötelességeket is megfogalmaz. Másodszor: egyaránt tartalmaz egyéni jogokat és a népek jogait. Harmadszor: a polgári és politikai jogok biztosítása mellett gazdasági, szociális és kulturális jogokat is véd. Negyedszer: a szerződést olyan formában fogalmazták meg, amely a részes államok számára lehetővé teszi, hogy nagyon széles körű korlátozásokat alkalmazzanak a benne biztosított jogok gyakorlásával kapcsolatban.”[50]

A fekete kontinens is rendelkezik az Ember és Népek Jogai Afrikai Bizottságával, illetve 1998-tól az Emberi Jogok Afrikai Bíróságával is.[51]

Jelenleg tulajdonképpen az angolszász jogi kultúrájú Ausztrália és Óceánia mellett csak Ázsia jelenti azt a kontinenst, amely még nem rendelkezik átfogó regionális jellegű emberi jogi egyezményekkel és bíróságokkal, bizottságokkal. Ebben nyilván óriási kiterjedése és kulturális sokszínűsége is szerepet játszik.

6. A jelenkor kihívásai és az emberi jogokra leselkedő veszélyek

Az előző három évtized az emberi jogok fejlődésében egyfajta csúcsidőszakot képvisel. Egy ideig úgy tűnt, hogy megvalósult a felvilágosodás álma, és az emberi jogok széles körben elfogadottá, sőt valóban egyetemessé váltak. Sok helyen ugyanis már nemcsak deklarálták az emberi jogok fontosságát, hanem az érvényesítésük mechanizmusait is létrehozták. Az emberi jogok (egyébként helyesen) bizonyos mértékig divattá is váltak. A történelmi fejlődés azonban nem állt le, és úgy tűnik, hogy az emberiség újabb fordulópontokhoz közeledik. Ez a közeledés azokkal a folyamatokkal függ össze, amelyeket nap mint nap lehet észlelni és megtapasztalni. A változásoknak egyébként nemcsak egy oka van, hanem a jó és rossz minőségi változást általában a különböző tényezők összekapcsolódása szokta eredményezni.

A mostani világot – a teljesség igénye nélkül – a következő tényezők, illetve trendek befolyásolják: digitalizálás, energiaválságok, globalizáció, globális felmelegedés és a klímaváltozás, továbbá migráció, gazdasági, politikai és társadalmi oligarchizálódás, populizmus, túlnépesedés stb. Ezek közül természetesen nem mindegyik számít új jelenségnek, vannak köztük „visszatérő vendégek” is. Így összekapcsolva viszont nagyon veszélyes egyveleget képeznek. Továbbá az említett jelenség egy részének két oldala is van, ami nem teszi könnyűvé az értékelést. A kommunista rendszerek bukása például nagyobb szabadságot hozott, de egyben a világgazdasági rendszer negatív oldalainak az elszabadulásával is – bár jelenleg kevesebb ember éhezik a Földön, mint valaha, mégis példátlan egyenlőtlenségek alakultak ki az emberek, társadalmi rétegek és régiók között. A globalizáció sok szegény régióba behozta a tőkét és a munkalehetőségeket, ezek viszont hiányoznak ott, ahol éppen a globalizáció miatt szűntek meg. Az alternatív társadalmi rendszerek bukása és a konkurencia eltűnése sok kapitalista országban magával hozta az addigi szociális és egészségügyi rendszerek jelentős összezsugorodását. A tudományos, technológiai és technikai fejlődés jelentősen megterheli a Földet, és sokszor veszélyes vizekre viszi az emberiséget, ugyanakkor enélkül nem lenne lehetséges a száz év alatt körülbelül hétszeresére nőtt lakosság eltartása és alapvető ellátása. Mindez viszont energiaválságokkal és klímaválsággal jár együtt, amely ismét olyan, a történelemből már ismert folyamatokat indít el, mint az intenzív migráció, a járványok, az államközi és belső konfliktusok, háborúk stb. A tudományos-technológiai fejlődés példátlan gyorsaságú és intenzitású kommunikációt tesz lehetővé, de egyben példa nélküli – tulajdonképpen totális – léptékű megfigyelést és manipulációt is. Nyilván a tömegekre apelláló politika is reagál ezekre a jelenségekre, az azokkal járó félelmekre, a néha vélt, de sokkal inkább valós veszélyekre, ami türelmetlenséget, ellenségkeresést, megosztottsággal járó manipulálást, az identitáspolitika fetisizálását, új egoizmust és elszabadult destruktív nacionalizmust hoz magával. Úgy néz ki, hogy gyengülnek a második világháború után létrehozott közös nemzetközi intézmények, és egy új fegyverkezési verseny van kibontakozóban.[52]

Mindez akkor történik, amikor jelentős gazdasági és hatalmi átrendeződés zajlik a nagyvilágban. Ebben a folyamatban pedig most már nem az elmúlt néhány száz évben még domináns Európa, illetve annak otthont adó történelmi Nyugat tűnik az egyértelműen meghatározónak és hangadónak, pedig az emberi jogok eszméje itt született. A történelem folyamán majdnem minden nagy civilizáció adott valamit az egész emberiségnek. A kereszténység önmagában még nem európai hozzájárulás, hiszen az ókori Közel-Keleten született, a zsidó–hellén kultúrkörben. A megbocsátást és a könyörületességet adó keresztény humanizmus, az emberi jogok eszméje és a hatalmat korlátozó alkotmány eszméje viszont már valóban azok a fontos gondolatok, amelyeket Európa és a vele összefonódó Észak-Amerika és részben Oroszország[53] (azaz a tág értelemben vett történelmi Nyugat) adott a világnak. Csakhogy ez mindig is egy kisebbségi modell volt, más régiókban rendszerint csak a gyarmatosítás révén jelent meg, ami soha nem volt jó ajánlólevél.

A Nyugat és azon belül Európa gazdasági, politikai és demográfiai súlya és társadalmi-kulturális presztízse a világban folyamatosan csökken, ami nyilván hatással lesz az emberi jogok koncepciójának az elfogadottságára és népszerűségére is. Pedig, ha valaha szükség lenne az emberi jogok következetes és maradéktalan tiszteletben tartására, az most van. E jogok önmagukban úgysem lesznek képesek teljesen megfékezni a negatív folyamatokat, de legalább részben kordában tarthatják azokat. Az emberi jogok az elmúlt évtizedekben a mindennapok részévé váltak. Az általuk biztosított jó feltételekről leszokni és áttérni a sokkal primitívebb, egyértelműen tekintélyelvű hatalmi helyzetekre óriási feszültségeket okozhat. Azt sem szabad elfelejteni, hogy ez valóban pozitív és vonzó örökség, amely még mindig kívánatossá teszi Európát, sok más régióval szemben. Ez az az örökség, amely miatt sok helyen még felnéznek földrészünkre.

Az egész európai és nyugati civilizáció ellentmondásokból és konfliktusos helyzetekből született, amelyeket az öreg kontinens néha igen, máskor azonban nem tudott kezelni. Végső soron azonban mindegy, hogy melyik – sokszor egymással vetélkedő – tényezőnek volt nagyobb szerepe az emberi jogok koncepciójának megszületésében: a kereszténységnek, a szekuláris, azaz világi felvilágosodásnak, a liberalizmusnak, a konzervativizmusnak, a szocializmusnak, a nemzetállami törekvéseknek vagy az emberi jogi univerzalismusnak és a globalizációnak. A lényeg az, hogy ezek interakciójából működőképes modell született, amely az elmúlt háromnegyed században annyira élhetővé tette Európát, amilyen az azt megelőzően soha nem volt.

Kétség viszont ne legyen, a világtörténelem sajnos ismeri az óriási és drámai visszazuhanásokat. Elég csak a Nyugatrómai Birodalom felbomlása utáni évszázadokra gondolni. Majdnem ezer évbe telt, amíg az európai városok mindennapi civilizáltsága, szervezettsége, kényelme és közlekedési, illetve hírközlési strukturális fejlettsége hasonlítani kezdett arra, amit egyszer már a Római Birodalom keretein belül megvalósítottak. Emiatt is nagyon kell vigyázni erre az örökségre, amely részben az identitásunk részévé vált. Ennek esetleges eltűnésével mellesleg valószínűleg néhány erős és nagyon gazdag emberen kívül, akik önerőből is képesek megszervezni a védelmüket és a tisztességes életkörülményeket, mindenki nagyon rosszul járna.

Végezetül – világnézeti meggyőződéstől függetlenül – nem árt felidézni Zlinszky János professzor egyik fontos gondolatát:

„Az emberi jogok szilárdságát az Isten rendje adja. Nincs mögötte más kényszer, mint az értelem belátása. Elfogadásán vagy elutasításán mégis a létünk vagy pusztulásunk múlik. Alap nélkül nem áll meg a felépítmény. Az első nagyobb vihar összedönti majd, és nagy rom lesz belőle. Rom, amely hirdeti az új Babel csődjét.”[54]

Felhasznált irodalom

Bergyajev, Nyikolaj: Az orosz kommunizmus értelme és eredete. Budapest, Századvég, 1989.

Blahó András – Prandler Árpád: Nemzetközi szervezetek és intézmények. Budapest, Aula, 2005.

Bosiacki, Adam: Utopia, władza, prawo. Doktryna i koncepcje prawne „bolszewickiej”Rosji 1917–1921. Warszawa, Liber, 1999.

Brague, Rémi: Európa. A római modell – Elsajátított önazonosság. Budapest, Pázmány Péter Katolikus Egyetem, 1994.

Buergenthal, Thomas: Nemzetközi emberi jogok. Budapest, Helikon, 2001.

David, René: A jelenkor nagy jogrendszerei. Összehasonlító jog. Budapest, KJK, 1977.

Frivaldszky János: Az emberi jogok természetjogi megalapozásának kortárs problémáiról a legújabb olasz jogfilozófiai irodalom tükrében. 2015. Online: https://bit.ly/3qxxZkr

Jany János: Jogi kultúrák Ázsiában. Budapest, Typotex, 2016.

Knapp Viktor: Problém nacistické právní filosofie. Praha, Nakl. V. Linhart, 1947.

Küng, Hans: A katolikus egyház rövid története. Budapest, Európa, 2005.

Maróth Miklós: Az iszlám. Magyar Tudomány, 47. (2002), 2. 134–143.

Maróth Miklós: Mit kell tudni az iszlámról. Online: https://bit.ly/3b8EvHW

Paine, Thomas: Az ember jogai. Budapest, Osiris – Readers International, 1995.

Pavlíček, Václav: Vývoj a stav pojetí lidských práv v nové době. In Pavlíček, Václav – Hofmannová, Helena (szerk.): Občanská a lidská práva v současné době. Praha, Auditorium, 34–49.

Pogonyi Szabolcs: Multikulturalizmus, emberi jogok, integráció. Fundamentum, 1. (2011), 1. 5–14.

Presshelsinki: Január 10.: Thomas Paine Józan ész c. művének megjelenése (1776). Helsinki Figyelő, 2017. január 10. Online: http://bit.ly/3u8BFvi

Szathmáry Béla: Az emberi jogok alapjai az Ószövetségben – A család, a házasság, a férfi és nő kapcsolata. Előadás a Keresztény-Zsidó Társaság 2016. szeptember 21. napján Sátoraljaújhelyen tartott vallásközi délutánján. Továbbá lásd Human Rights and Jewish Teachigs. The Jewish roots of the universal Declaration of Human Rights. Online: https://bit.ly/3k4zzYM

Tomášek, Michal: Koncepce práv a svobod v kulturních systémech Východu a hodnoty člověka. In Pavlíček, Václav – Hofmannová, Helena (szerk.): Občanská a lidská práva v současné době. Praha, Auditorium, 2014.

Zlinszky János: Emberi jogok és keresztény etika. Iustum Aequum Salutare, 5. (2009), 2. 127–132.

Erdős Csaba

Bevezetés az alapjogi gondolkodásba

1. Bevezetés

Az alapvető jogok elismerése, tiszteletben tartása és védelme az alkotmányos állam, az „alkotmányosság” legfontosabb attribútumai közé tartozik.[55] A korlátozott állam eszméje[56] feltételezi ugyanis azt, hogy a közhatalom gyakorlása csak intézményes keretek között történhet, még akkor is, ha a hatalom gyakorlóinak felhatalmazására legitim módon, demokratikusan került sor. E korlátok között említhetjük a hatalommegosztás elvét, amely elsősorban eljárási-döntéshozatali garanciát jelent, de idesoroljuk az alapvető jogokat is, amelyek tartalmi korlátot jelentenek a többség potenciális zsarnokságával[57] szemben. Ebből is következik, hogy az alapvető jogok és kötelezettségek az ember mint természetes személy és az állam (jog)viszonyának alapstruktúráját rajzolják ki. Az alapjogok modern államokban betöltött szerepét, fontosságát ékesen fejezi ki az 1789-es Ember és polgár jogainak francia deklarációjának XVI. cikke, amely szerint „[a]z olyan társadalomnak, amelyben a jogokat nem biztosították, és amelyben a hatalmi ágakat nem választották szét, nincs alkotmánya”.

A tankönyv általános részében az alapjogok általános kérdéseit tekintjük át: fogalmi kereteiket, igazolásuk módjait, forrásaikat, csoportosításukat, majd az alapjogi jogviszony elemzésére, továbbá a korlátozásuk módjaira, kereteire koncentrálunk. E rész célja, hogy az emberi jogi gondolkodás alapjait, főbb problémáit megismertesse, és hogy egyes alapjogok tárgyalásához biztos dogmatikai alapokat nyújtson.

2. Fogalmi alapok

2.1. Jogirodalmi álláspontok

Mivel az alapjogok kifejezéshez hasonló más terminusok is használatosak az alkotmányjogi diskurzusokban, szükséges ezek jelentéstartalmának pontos meghatározása. Hangsúlyozzuk azonban, hogy a szakirodalomban nem beszélhetünk egységes fogalomhasználatról, legfeljebb arról, hogy az alábbi kifejezések eredetét többé-kevésbé hasonlóan tárgyalják a különböző elsődleges és jogtudományi források. Különbségek elsősorban abban mutathatók ki, hogy mennyire ragaszkodnak az egyes szerzők a szakkifejezések éles elhatárolásához, illetve kezelik azokat szinonimaként.

E téren az egyik leggyakrabban használt fogalom az emberi jogok (human rights, Menschenrechte). Ez alá olyan jogosultságok tartoznak, „amelyek az embereket emberi mivoltuknál fogva illetik, amelyeket nem az állam teremt, de köteles elismerni és tiszteletben tartani, és amely jogok minden embert egyenlően illetnek meg”.[58] Az emberi jogok erkölcsi követelmények jogi megjelenítéséből származnak, így természetjogi megalapozásuk[59] roppant erős.[60] Az emberi jogok nem kötődnek feltétlenül a tételes joghoz, bár annak forrásaiban is használatos e kifejezés, főleg a nemzetközi jogban[61] – lásd például Az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatát. Az Alaptörvényben is megjelenik az emberi jogi értelmezés legfontosabb eleme: az, hogy e jogok nem az államtól erednek, az csak felismeri és elismeri ezeket. Ahogyan az Alaptörvény fogalmaz: „AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam elsőrendű kötelezettsége. Magyarország elismeri az ember alapvető egyéni és közösségi jogait.”[62] Az emberi jogok mint az emberrel veleszületett, elidegeníthetetlen jogosultságok értelemszerűen kizárólag természetes személyeket illethetnek, azonban e jogok állampolgári státustól függetlenek.

A szabadságok vagy szabadságjogok kifejezések (vesd össze: véleménynyilvánítás szabadsága, lelkiismereti és vallásszabadság) az emberi jogok egy részére, elsősorban az ún. első generációjukba tartozó jogosultságokra vonatkoznak. Ezek fókuszában az – a liberális gondolatvilágból eredő – felfogás áll, hogy az individuum akkor szabad, ha külső nyomástól, kényszertől mentesen cselekedhet.[63] Ez pedig az államtól a bizonyos viszonyokba történő be nem avatkozást követeli meg. Noha ezen elméleti keret egyértelmű, megvalósítása tulajdonképpen kizárt, mivel a modern állam e szabadságokat is jogi védelemben részesíti, azaz azokra vonatkozó szabályokat alkot. A szabályalkotás viszont szükségképpen korlátozással is jár.[64]

Az alapvető jogok vagy – az azzal szinonimaként használható – alapjogok (fundamental rights, Grundrechte) mint kifejezések a természetjog bizonytalanságain túllépni kívánó jogpozitivizmus eredményei. Ezek az alkotmányokban és nemzetközi szerződésekben felsorolt – így a tételes, ún. pozitív vagy írott jog részévé tett – emberi jogok.[65] Az alapvető jogok tehát nemcsak mint szükségszerűen szubjektív erkölcsi követelmények jelennek meg, hanem kikényszeríthető igényeket, azaz alanyi jogokat – egyszerűbben kifejezve: jogosultságokat – jelentenek. Az emberi jogok tételes jogba foglalása a jogosultak helyzetét egyszerűbbé teszi, hiszen mindenkire nézve kötelező szabályok által deklarált „valódi jogokra” – és nem morális igényekre, „képzelt jogokra” – hivatkozhatnak.

Ez a megközelítés azonban nemcsak előnyökkel, hanem hátránnyal is jár: kiszolgáltatja az alkotmány, illetve az adott nemzetközi szerződés tartalmáról döntő személyek – szükségképpeni politikai – mérlegelésének az emberi jogokat. Leegyszerűsítve: csak abból az erkölcsi igényből és csak olyan mértékben válik alapjog, amelyiket és amilyen mértékben az alkotmánykartát/nemzetközi szerződést megfogalmazó, elfogadó személyek ilyenként akarják látni. E szerint az álláspont szerint csak akkor alapjog például a törvény előtti egyenlőség, ha azt alkotmányba emelték, függetlenül annak morális tartalmától. Tehát amennyiben azt nem tartja elég fontosnak az alkotmányozó, eltekinthet a törvény előtti egyenlőség alapjogi szintre emelésétől. Erre szolgálhat példaként az Egyesült Államok alkotmánya, amelynek 1787-ben elfogadott törzsszövegében nem szerepeltek alapjogok (a rabszolgaságra vonatkozó rendelkezések viszont igen), de az 1791-es első tíz alkotmánykiegészítés között sem találjuk a diszkrimináció, illetve a rabszolgaság tilalmát. Azok csak a polgárháborús (13., 14. és 15.) alkotmánykiegészítésekkel emelkedtek alapjogi rangra – noha az emberek közti jogegyenlőség morális követelménye nyilvánvalóan létezett 1791-ben is, csak egyéb politikai-gazdasági megfontolások nem hagyták alapjogként érvényesülni ezt az emberi jogot. Mára az alkotmányos demokráciákban ez azonban elméleti probléma marad, mivel az első generációs alapjogokat kivétel nélkül alapjogként kodifikálják.

Az egyes államok között a különbség abban rejlik, hogy milyen, az emberi jogok mára kijegecesedett, az alkotmányos demokráciákban az általános érvényesülés körét meghaladó morális igényeket emelnek az alapvető jogok közé.[66] Erre remek példa a jó hatósági ügyintézéshez való jog Alaptörvénybe iktatása,[67] amelynek Európa tanácsi és uniós jogi előképei ugyan voltak, de nemzeti alkotmányban történő nevesítése egyelőre kivételes.[68] E példa rámutat az emberi jogok körével kapcsolatos bizonytalanságokra, így az emberi és alapvető jogok közti dogmatikai különbségre is.

A kodifikált emberi jogként értelmezett alapjog definíciója árnyalásra szorul: legfőképpen azért, mert alapjogok nemcsak embereket, hanem természetes személynek nem minősülő jogalanyokat – például vállalatokat, egyesületeket – is megillethetnek. Ez a magyar Alaptörvény I. cikk (4) bekezdéséből is egyértelműen következik: „A törvény alapján létrehozott jogalanyok számára is biztosítottak azok az alapvető jogok, valamint őket is terhelik azok a kötelezettségek, amelyek természetüknél fogva nem csak az emberre vonatkoznak.” Így például a tulajdonhoz való joggal egy cég is rendelkezik, akárcsak egy ember. Hangsúlyozandó, hogy nem ismerünk olyan alapjogot, amelynek alanya kizárólag nem természetes személy lehet, ember viszont nem. Ugyancsak kérdéseket vetnek fel a csoportjogok, amelyek meghatározott – tipikusan a kiszolgáltatottságuk miatt fokozott védelmet érdemlő – csoportok jogosultságait jelentik. Idetartoznak a menekültek, a fogyatékkal élők, a betegek vagy a nemzetiséghez tartozók speciális jogai is, de ugyanígy beszélhetünk gyermekjogokról is.

Az állampolgári jogok, archaikusabb szóhasználatban polgári jogok (citizen rights, Bürgerrechte) olyan alkotmányba foglalt jogosultságok, amelyek alanyai kizárólag az adott jogot deklaráló állam állampolgárai lehetnek. Hagyományosan idesorolandók a politikai részvételi jogok (például a választójog), illetve azok a jogosultságok, amelyek jelentős anyagi ráfordítást igényelnek az állam részéről (például a szociális biztonsághoz való jog). Elsősorban az európai uniós jognak köszönhetően az állampolgári jogok jogosulti körének határai kezdenek elmosódni, gondoljunk például a Magyarországon lakóhellyel rendelkező, más uniós tagállam állampolgárát megillető aktív és passzív választójogra a helyi önkormányzati képviselők és polgármesterek választásán.[69]

Több forrással ellentétben az állampolgári jogokat kizárólag az alkotmányban szabályozott jogosultságoknál tartjuk értelmezhetőnek, a jogrendszer alacsonyabb szintjein elhelyezkedő jogforrások által az állampolgároknak biztosított jogosultságokat nem emeljük e fogalom körébe.

A hazai közjogi dogmatika nem egységes az alapjogok és állampolgári jogok egymáshoz való viszonyának megítélésében: egyes álláspontok szerint ezek két külön kategóriát jelentenek, mivel az alapjogok mindenkit megilletnek, az állampolgári jogok azonban nem.[70] Más álláspontok kevésbé határozottak a két kategória viszonyát illetően, inkább az emberi jogokat és az állampolgári jogokat állítják szembe egymással, megteremtve olyan értelmezés lehetőségét is, amely az állampolgári jogokat az alapjogok között helyezi el.[71]

Az alapjogok – és az állampolgári jogok – általában az alkotmányok önálló fejezetében helyezkednek el, ezt nevezzük alapjogi katalógusnak. Ez az Alaptörvényben a Szabadság és felelősség című részt jelenti.

A jogirodalom ismeri és használja az alkotmányos jog kategóriáját is, értve ezalatt az alapjogok mellett olyan alkotmányban található alanyi jogokat is, amelyek nem emberi jogi megalapozásúak.[72] Ilyen például a képviselők mentelmi joga, amely kikényszeríthető jogosultság, de nem morális igényen alapul, hanem a szabad mandátum elvén, annak egyik biztosítékául szolgálva. A mentelmi jog funkciója nem az individuális jogvédelem, hanem a parlamenti munka illetéktelen befolyásolástól való mentességének biztosítása.[73] Alkotmányos jogokat az alapjogi katalóguson kívül is találhatunk, például az államszervezettel foglalkozó alkotmányi rendelkezések között.

Ezt a felfogást egy képlettel szemléltetve egyszerűen felvázolható a négy kategória egymáshoz való viszonya:

[alkotmányos jogok] = [alapjogok/alapvető jogok] + [állampolgári jogok] + [egyéb, alkotmányban szabályozott alanyi jogok]

2.2. Az alkotmánybírósági dogmatika

A szakirodalom és az Alkotmánybíróság fogalomhasználata mutat bizonyos átfedéseket, de jelentős különbségeket is találunk az alapvető jog – alapjog – alkotmányos jog triászát tekintve: az Alkotmánybíróság által kialakított kategóriák szerint léteznek alapjogok (például az emberi méltósághoz való jog) és egyéb alkotmányos jogok (például a szerződési szabadság), ezek összefoglaló néven alapvető jogok.[74]

Az alapjogok és egyéb alkotmányos jogok elhatárolásának szempontja az Alkotmánybíróság gyakorlatában nem az emberi jogi – morális – megalapozás léte vagy hiánya, hanem az adott jogosultság érvényesíthetősége: „az alapjogokból mindig fakad alanyi jogi jogosultság, az alapjogoknak a jogviszonyokban alanyi jogi jellege van”.[75] Ez annyit jelent, hogy közvetlenül az Alaptörvényben szereplő alapjogi normára alapítható jogvédelmi igény, nincs szükség hozzá alacsonyabb szintű jogforrás konkretizáló szabályára. Természetesen ettől még szükség van az alapjogok gyakorlásának részletszabályait meghatározó, az azokat konkretizáló törvényekre is, ezek hiányában az alapjogok érvényesülése kerülne veszélybe (lásd a szabadságjognál írottakat). A hangsúly azon van, hogy a törvényalkotó mozgástere roppant csekély az alapjogok korlátozása során.

Ezzel szemben az alapjognak nem minősülő alkotmányos jogok ugyan szövegszerűen megjelennek az alkotmányokban – akár azok alapjogi katalógusában –, de „belőlük az alkotmány alapján közvetlen alanyi jogosultság nem keletkezik. […] E jogok alkotmányi nevesítése azonban törvényhozói kötelezettséget hoz létre olyan szabályok megalkotására, amelyek által e jogok érvényesülhetnek. Az alanyi jogosultság tehát nem az alkotmányból, hanem egy szinttel lejjebb [elhelyezkedő], az alkotmány »végrehajtásáról« gondoskodó törvényből ered.”[76] Ilyen szabályozási modell elsősorban a szociális jogok területén figyelhető meg. Az Alaptörvény XIX. cikk (1) bekezdése szerint „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, fogyatékosság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult.” A törvényalkotónak nagy alkotmányos mozgástere nyílik a szociális ellátások mértékének megállapítására, az Alaptörvény e szabályát azonban csak akkor sérti meg, ha egyáltalán nem biztosít semmilyen ellátást, nem gondoskodik az ellátórendszer működtetéséről.

Megjegyzendő azonban, hogy a szociális jogok korlátozásának más szempontjai is léteznek, így például az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása,[77] de bizonyos vonatkozásban a szerzett jogok védelme is idesorolható. Az Alkotmánybíróság a szociális biztonsághoz való jog minimális szintjét alanyi jogi védelemben részesítette arra tekintettel, hogy ennek funkciója az emberi méltóság biztosítása (mintegy megélhetési minimumként).[78] Ez, a korábbi Alkotmányon nyugvó értelmezés sem kínált objektív választ arra, hogy a megélhetési minimum határa hol húzódik.

Az alkotmánybírósági dogmatikát egy képlettel szemléltetve egyszerűen felvázolható a három kategória egymáshoz való viszonya (ebben az esetben az alapjogok között helyezhetők el az állampolgári jogok is):

[alapvető jogok] = [alapjogok] + [egyéb, alkotmányos jogok]

Az Alkotmánybíróság az alapjognak nem minősülő alkotmányos jogokon kívül helyezi el az ún. államcélokat és alkotmányos értékeket.[79] Ezekből alanyi jogosultságok közvetlenül nem vezethetők le, de az állammal szemben követelményként jelentkeznek: hozzon létre olyan szabályozási környezetet, s gondoskodjon annak érvényesüléséről is, amely hozzájárul e célok eléréséhez, és tiszteletben tartja, védi az alkotmányos értékeket. Az államcélok és az alapjognak nem minősülő alkotmányos jogok elválasztása sok esetben roppant nehéz, ebben következetes gyakorlatról nem beszélhetünk.[80] „[Á]llamcélként említhető a közrend vagy a közbiztonság megteremtése, alkotmányos érték például a jogállamiság vagy az arányos közteherviselés. Az alkotmányos célok és értékek elválasztása nehéz, ezek kategóriái sok esetben összeérnek a gyakorlatban.”[81] Alkotmányos jelentőségük elsősorban azért nagy, mert az alapjogkorlátozás legitim célját jelentik.

Az alapjogvédelem területén különös súlya van az ún. szerzett jogoknak. Ezek olyan jogosultságok, amelyek azért illetik meg a jogalanyt, mert azok gyakorlásának, élvezetének lehetőségéért korábban erőfeszítéseket tett – általában anyagi terheket vállalt. Tipikusan ilyennek minősülnek a társadalombiztosítás olyan ellátásai, amelyek igénybevételének feltétele a járulékfizetés. Ezeket tehát nem ex gratia juttatja a törvényhozó, így alkotmányos mozgástere relatíve kicsi az ellátások mint szerzett jogok korlátozása terén (vesd össze alapjognak nem minősülő alkotmányos jog és államcél).

A szerzett jogok nem élveznek feltétlen védelmet, de módosításuk csak kivételesen megengedett. A már élvezett, megszerzett szolgáltatásokat fokozottabb védelem illeti meg, a várományok pedig annál nagyobb védelmet élveznek, minél közelebb állnak a beteljesedéshez.[82] A szerzett jogokkal a szociális biztonsághoz és a tulajdonhoz való jogról szóló fejezetek foglalkoznak részletesebben.

Az alkotmánybírósági dogmatika fontos eleme az anyajog kategóriája, amely olyan alapjogot jelöl, amely más jogosultságok forrása. Ilyennek tekinthető az emberi méltósághoz való jog és a véleménynyilvánítás szabadsága mint „a kommunikációs jogok anyajoga”.[83]

„Az emberi méltósághoz való jog az általános személyiségvédelmi funkciójából eredően további külön nevesített jogokat, részjogosítványokat is magában foglal, így például az önazonossághoz, az önrendelkezéshez való jogot, az általános cselekvési szabadságot, a magánszféra védelméhez való jogot.”[84] Az önrendelkezéshez való jogból vezethető le továbbá a házasságkötés szabadsága,[85] a vérségi származás kiderítésének joga,[86] a terhes nő terhesség-megszakításról való rendelkezése[87] vagy a névjog.[88] Az emberi méltóság elemeinek felsorolása még folytatható lenne, ehelyütt csak azt kívánjuk szemléltetni, hogy a gyakorlatban mit jelent az anyajogi minőség.

„A véleménynyilvánítás szabadságából eredeztethető a szólás-sajtószabadság. Ebből eredő külön nevesített jogok a szólás- és a sajtószabadság, amely utóbbi felöleli valamennyi médium szabadságát, továbbá az informáltsághoz való jogot, az információk megszerzésének szabadságát. Tágabb értelemben a véleménynyilvánítási szabadsághoz tartozik a művészi, irodalmi alkotás szabadsága és a művészeti alkotás terjesztésének szabadsága, a tudományos alkotás szabadsága és a tudományos ismeretek tanításának szabadsága. […] A véleménynyilvánítási szabadsághoz kapcsolódik a lelkiismereti és vallásszabadság […], valamint a gyülekezési jog is”.[89]

A fenti két példából is látható, hogy egy anyajogból az Alkotmánybíróság olyan jogosultságokat is levezetett, amelyeket az alkotmány külön nevesített, de olyanokat is, amelyeket az Alkotmánybíróság „olvasztott ki” az adott alapjogból, méghozzá erősen kiterjesztő – egyes interpretációk szerint önkényes – alkotmányértelmezés útján.[90] További példa az Alaptörvényben is nevesített anyajogra és részjogosultságaira a tisztességes eljáráshoz való jog.[91]

3. Az alapjogok igazolása – eszmetörténeti vázlat

3.1. Az igazolás szükségessége, az irányzatok áttekintése

Joggal merülhet fel a kérdés, hogy miért szorulnak igazolásra az alapjogok akkor, ha azokat a szakirodalom egységesen az alkotmányosság egyik összetevőjeként definiálja. Az alapjogok léte egyáltalán nem magától értetődő, amit mi sem bizonyít jobban annál, mint hogy ezek – a társadalmi együttélésünk időtartamához viszonyítva – igencsak modern „találmányok”. Előképeik ellenére – amelyekben közös, hogy nem általában az embereknek, hanem előbb csak szűk réteg(ek)nek, majd a jogosultak körét fokozatosan szélesítve az egész társadalomnak biztosítottak meghatározott jogokat – az emberi jogok a tételes jog részévé csak a 18. században váltak. Így például az angol jogfejlődés köréből a Magna Carta Libertatum, a Bill of Rights, a francia közjogtörténet kiemelkedő dokumentuma, az Ember és polgár jogainak francia deklarációja vagy éppen az első tíz amerikai alkotmánykiegészítés.[92]

Az alapjogok igazolási kísérletei az alapjogok jogrendszerbeli elhelyezését, egymáshoz való viszonyuk tisztázását is segítik, amely eredmények az alapjogi kollíziók feloldásában nyújthatnak segítséget. Ezek az irányzatok egyúttal determinálják is az alapjogokról való gondolkodásunkat, mintegy mintákat kínálva ahhoz. Ennek fontosságát az alapjogi normák roppant absztrakt jellege erősíti fel: azt, hogy egy-egy alapjogi nehéz eset, értelmezési kihívás esetén merre „indulunk el”, valójában az fogja meghatározni, hogy hová helyezzük a hangsúlyt a többség akarata és az individuum védelmének relációjában, mit gondolunk az egyes alapjogok szerepéről, egymáshoz való viszonyáról. Ehhez azonban a jogi normák nem adnak segítséget. Ennek köszönhető, hogy az alapjogok igazolására jogon kívüli, elsősorban filozófiai módszerekkel vállalkozhatunk.

Egy példával szemléltetve: hogyan határozható meg az emberi méltóság és a véleménynyilvánítás szabadsága közti helyes egyensúly, ha ezek sokszor csak egymás rovására érvényesülhetnek (gondolva például mások bírálhatóságára)?

Alapvetően megkérdőjelezhető az is, hogy az ilyen esetekre – a roppant általános alkotmányi deklarációk alapján – egyetlen helyes válasz létezzen. A „helyes” válaszok legfeljebb koherens érvek erősebb és gyengébb meggyőző erővel rendelkező rendszereiként jelentkeznek.[93] Bármennyire is próbálják az alapjogi tesztek strukturálni, így többé-kevésbé kiszámíthatóvá tenni a normakollízió feloldását igénylő – általában alkotmánybírósági vagy felsőbírósági – döntéseket, az egyes érvelések meggyőző ereje attól is függ, hogy azok mennyire találkoznak a társadalomképünkkel, s azon belül milyen funkciót társítunk az alapjogokhoz.[94] Ezt bizonyítják az alkotmánybírósági határozatokhoz csatolt párhuzamos indokolások, különvélemények is.

Az emberi jogi gondolkodás megjelenéséhez szükség volt a felvilágosodás eszmeáramlatára, az annak keretei között kifejlődő filozófiai irányzatokra, amelyek a természetjogi szemléletnek is termékeny táptalajul szolgáltak. Ezek elvontságát kritizálta az utilitarizmus, amelynek kegyetlen realizmusát azért is érdemes megismernünk, hogy még tisztábban láthassuk az alapjogok jelentőségét. Bizonyos értékekben az utilitarizmussal osztozó moralista felfogás máig nagy hatást gyakorol az alapjogok jellegének meghatározásában. Óriási lépést jelentett a jogpozitivista áramlat, amelynek a morális követelmények (alap)joggá tételét köszönhetjük. A jogpozitivizmus gyengeségei pedig – a 20. század második felében – az újjáéledő természetjogi iskola felé terelték az alapjogok megalapozását. Ezzel párhuzamosan jelent meg az emberi jogokat a nemzetközi jogból eredeztető felfogás is.

3.2. A természetjogi irányzat

Ezen irányzat az ember veleszületett és elidegeníthetetlen jogainak létét a természet rendjéből fakadónak tekinti, noha e jogok konkrét forrásait eltérően határozták meg az egyes korszakokban. A természetjogi irányzat nyúlik vissza időben a legrégebbre: bölcsője az ókori Hellász volt, a korszakból Platón és Arisztotelész munkássága emelhető ki. „Platón szerint a törvényeknek a dolgok isteni rendjét kell követniük”,[95] ő a természet örök és változatlan voltát hangsúlyozta, amely így kiválóan alkalmas lehet bizonyos követelmények forrásául, amelyeknek az ember alkotta jognak meg kell felelniük. Ez a nézet az igazságosság követelményével magyarázza helyességét, a természetjogi irányzat szerint a pozitív, állam által elismert vagy alkotott jog legfőbb fokmérője az igazságosság.[96]

„A természetjog még a középkor évszázadaiban is meghatározó szerepet töltött be, bár a korszak sajátosságainak megfelelően vallási elemekkel telítődött. A keresztény egyházatyák közül Szt. Ágoston De Civitate Dei című művében alkalmazott metafora – azaz a világi város és Isten városának elkülönítése – alkalmas volt a két »város« szabályainak összehasonlítására is, amelyben az isteni törvények (ius divina) képviselték az állandó, változatlan, igazságos értékrendet, amelyek az emberi törvények (ius humanae) mércéjéül szolgálnak. Aquinói Szt. Tamás e rendszert még az isteni és az emberi jog közötti közvetítő normaszinttel, a természeti joggal (ius naturale) egészítette ki, amely az ember által felismerhető isteni jogot jelenti.”[97]

A 16–17. században a természetjog úgy őrizte meg fontosságát a jogról való gondolkodásban, hogy levetkőzte vallási köntösét. Az igazságosság követelményét az újkori természetjogi gondolkodás legjelentősebb alakja, Hugo Grotius A háború és béke jogáról című művében az ember természetéből vezette le: „A jog nem gyökerezik sem a haszonban, sem a hatalomban, nem is Istentől adatik, hanem az ember eszes és társas természetében.”[98] A természetjog észjogi irányzata köthető ekképpen nevéhez. John Locke-ot is a természetjog teoretikusai között tartjuk számon, aki szerződéselméletében azt hangsúlyozta, hogy az ember az állami hatalommal szemben megtartja tulajdonát – azaz életét, szabadságát és vagyonát –, ennyiben tehát alapjogi jelleget kölcsönzött ezeknek.[99] Thomas Paine Az ember jogai című művében ugyanezen jogok feltétlen védelme mellett érvel, hangsúlyozva, hogy e jogok állam általi megsértése esetén a nép új kormányzati rendszert hozhat létre.[100]

A természetjog felé irányuló figyelem a második világháborút követően éledt fel újra, akkor már a jogpozitivista irányzat kritikájaként, emiatt ezt ez utóbbival összefüggésben ismertetjük.

3.3. Az utilitarizmus

Az utilitarizmus, azaz a haszonelvűség egy realista és a praktikumot középpontba helyező filozófiai irányzat. Leghíresebb képviselője Jeremy Bentham, aki minden fokmérőjeként a lehető legtöbb ember lehető legnagyobb boldogságát tételezte. Ez a felfogás a jogban – így az alapjogokban is – csak eszközt lát a boldogság eléréséhez, amelynek így nem is lehet örökkévaló, feltétlenül helyes tartalmat tulajdonítani. Egyfelől előremutató, hogy a haszonelvűség az embert és annak boldogságát helyezte a „világ közepébe”, hiszen ezzel az etatizmussal (államközpontúsággal) ellentétes álláspontot foglalt el: ebben a gondolatban ott rejlik az is, hogy az állam van az emberekért, s nem fordítva. Másfelől azonban az utilitarizmusra jellemző instrumentalista – eszközjellegű – jogfelfogás legalább annyira alkalmas az emberi jogok elleni, mint melletti érvelésre, tehát azok relativizálására.

Az utilitarizmusnak mégis hálás lehet az emberi jogi gondolkodás, mivel egy szintén utilitarista szerzőnek, John Stuart Millnek köszönhető a szabadság eszményének egyik legfontosabb műve, A szabadságról című esszé.[101] Ebben Mill az egyéni szabadság generális korlátjaként mások szabadságának tiszteletben tartását jelöli meg, ami a szabadságjogok gyakorlása és az azokkal való visszaélés megkülönböztetése miatt fontos számunkra, valamint azért is, mert nemcsak vertikálisan (állam-egyén), hanem horizontálisan (egyén-egyén) is vizsgálta az (alap)jogok érvényesülését.

Mill szabadságfelfogását a véleménynyilvánítás példáján keresztül mutatta be, ezért gyakran ennek az alapjognak a teoretikusai között is említést nyer.

3.4. A moralista irányzat

Az alapjogok moralista, erkölcsi megalapozásának legkiemelkedőbb képviselője Immanuel Kant, aki elméletének vonatkozó részét szintén az ember racionális jelleméből levezetett szabadságra alapozta: „A szabadság valamennyi eszes lény tulajdonsága.”[102] Ebből vezeti le az ember erkölcsi természetét, amely pedig feltételezi, hogy aláveti magát „az ember bizonyos szabályok (maximák) kötelező erejének”.[103] Ha a legfontosabb maximát, a feltétlen érvényesülést kívánó parancsot (kategorikus imperatívuszt) összekötjük a méltóság ismérvével, amely az embert a tárgyaktól megkülönbözteti, a méltóság feltétlen tiszteletéhez jutunk: „Cselekedj úgy, hogy az emberiségre, mind saját személyedben, mind bárki máséban mindenkor mint célra, sohasem mint puszta eszközre legyen szükséged!”[104] A kantiánus felfogás szerint „valamennyi emberi jog visszavezethető morális kategóriákra, az alkotmány pedig – amely e jogokat tartalmazza – nemcsak jogi, hanem egyben morális dokumentum is”.[105] Az alkotmányok értelmezésénél így figyelemmel kell lenni morális tartalmukra is, amely különösen a „nehéz eseteknél” szolgálhat iránytűként. A probléma abban rejlik, hogy az erkölcs nem homogén, hanem heterogén normarendszer,[106] azaz azonos szabályokhoz egyénenként más-más tartalmat társíthatunk.

A moralista irányzat felöleli mindazon elméleteket is, amelyeket Kant követői fejtettek ki. Közülük az alapjogok vonatkozásában Ronald Dworkint emelhetjük ki, akinek az elmélete az (alap)jogok feltétlen érvényesítését hangsúlyozza: szerinte „bizonyos egyéni jogokat nem szabad feláldozni a nagyobb közösségi célok érdekében. […] Vannak ugyanis olyan jogok, amelyeket a törvényhozó sem áldozhat fel valamilyen közösségi előny előmozdítása érdekében. E jogok úgy működnek, mint a kártyajátékokban az aduk, amelyek a kormányzattal szemben is kijátszhatók: védik az egyént a politikai döntésekkel szemben is.”[107]

3.5. A jogpozitivizmus

A jogpozitivizmus lényege, hogy – a moralista irányzattal teljesen szembehelyezkedve – értékmentes jogfogalmat alkot, amely szerint jog az, amit jogként tételeztek. A jogpozitivizmus jelentős előnye az általa elérhető jogbiztonság volt, amivel az emberi jogok természetjogi megalapozása éppúgy összeférhetetlen, mint a kantiánus jogszemlélet, hiszen mindkettőnek meglehetősen bizonytalan tartalma van. A jogbiztonság azonban a polgárosodás egyik fő eredményeként is értelmezhető: a feudális önkény lebontásával a jog működése előreláthatóvá, kiszámíthatóvá vált.

A jogpozitivizmus betetőzése A. J. Austin nevéhez köthető, aki szerint a jog a szuverén parancsa. Amit tehát a jogalkotás formális eljárási szabályai szerint alkottak meg, az érvényes jogi norma: „sem az erkölcs, sem a vallás, sem az ész, sem az igazságosság nem játszhatja el a tételes jog felett álló értékmérce szerepét”.[108] A jog értékmentesítése és a formális jogszemlélet azonban veszélyekkel jár, amiért óriási árat fizetett az emberiség a 20. századi diktatúrák alatt. Ennek leghírhedtebb példája a weimari alkotmány volt, amely folyamatos módosításaival a náci rezsim kiépítéséhez vezetett: az alkotmánymódosítás eljárási szabályait betartva a demokratikus jogrendszer jogszerűen átalakítható volt diktatórikussá, ami az emberi jogok módszeres korlátozását, majd a jogegyenlőség eltiprását eredményezte.

3.6. A természetjog (újabb) reneszánszától a monista demokrácia felbukkanásáig

A weimarizálódás vezetett a természetjog feltámadásához. A természetjog reneszánszának úttörője Gustav Radbruch volt, aki a jogi normának a jogbiztonságon kívüli alkotóelemeire, így a célszerűségre és az igazságosságra hívta fel a figyelmet. Utóbbival összefüggésben dolgozta ki a törvényes jogtalanság kategóriáját (ez az ún. radbruchi formula lényege), azt állítva, hogy a nagymértékben igazságtalan törvény nem is minősül jognak. Szerinte az a törvény igazságtalan nagymértékben, amely nem is törekszik az emberek közti egyenlőség elismerésére. Álláspontja szerint az ilyen törvényekkel szemben mindenki köteles ellenállást tanúsítani.[109] Az alkotmányosság elvei – köztük az alapjogok védelméé – a második világháború után felértékelődtek, s úgy nemzeti, mint nemzetközi szinten kiterjedt alapjogi jogalkotás vette kezdetét, és megnyílt az út az egyre professzionálisabb emberi jogi jogalkalmazás előtt is.

A jogalkalmazó szervek – elsősorban az alkotmányértelmezést végző alkotmány- és felsőbíróságok – kezében az alapjogok aduásszá váltak: ezek absztraktsága roppant kiterjesztő alkotmányértelmezési lehetőségeket rejtett magában, amely egy hatalommegosztási probléma kiélesedéséhez vezetett e jogalkalmazó szervek és a többségi demokráciát megtestesítő törvényhozó hatalmak között. E diskurzusban a bíróságokat gyakran érte/éri az alapjogi fundamentalizmus vádja, tehát az, hogy az alapjogvédelem köntösében valójában a társadalmat megosztó kérdésekben maguknak vindikálják a döntés jogát a parlamentektől.[110] Az ezzel szemben pozicionálható monista demokrácia elve „nem ismeri el a demokratikus döntéshozatalt korlátozó alapjogok önálló normatív erejét. A monista nem utasítja el a jogosultságok ideáját, de úgy gondolja, hogy a jogosultságok csak addig érdemesek védelemre, amíg a demokratikus eljárás eredményét tükrözik.”[111] A 20. század végére, a 21. század elejére az individuum és a közösség (állam) viszonyának újrarendezése iránti igény tehát ismét felmerült, s ez az alapjogok funkciójának értelmezését is befolyásolja, aminek jelei a magyar Alkotmánybíróság gyakorlatában is tetten érhetők.

3.7. Alapjogok nemzetközi jogi megalapozása

A nemzeti alkotmányok kiszolgáltatottsága, így a második világháború és az azt közvetlenül megelőző diktatúrák negatív tapasztalatai abba az irányba mutattak, hogy az emberi jogok védelmének új eszközeit, fórumait kell életre hívni. E pluszgarancia biztosítására a szupranacionális szint alkalmasnak tűnt, a nemzetközi közösség gyengébb vagy erősebb nyomásgyakorlásától várták az emberi jogok érvényesülését az egyes államokon belül. Az emberi jogok nemzetközi jogi deklarálása jól összefért az emberi jogok univerzalitásának (egyetemlegességének) gondolatával is. A második világháborút követően így sorra születtek az emberi jogi tárgyú nemzetközi egyezmények, amelyek érvényesülését több esetben sajátos jogvédelmi fórumok, mechanizmusok is segítik.

Mára tehát az alkotmányok mellett a nemzetközi szerződések és a hozzájuk kapcsolódó jogalkalmazás gyakorlata is az alapjogok forrásává vált. Ez egyfelől közelíti egymáshoz a nemzeti és nemzetközi jogvédelmi standardokat, másfelől azonban továbbra is jelentős különbségek mutatkoznak néhány alapjogi kérdés nemzetközi és nemzeti megítélése között. A többszintű alkotmányosság problémája is az alapjogi kérdéseknél éleződik ki a leginkább.[112]

Az alapjogok nemzetközi jogi megalapozása a jogpozitivizmus módszerével is elvégezhető. Ennek úttörője a joglépcsőelméletet megalkotó Hans Kelsen volt, aki szerint a belső jogrend alapját képező hipotetikus alapnorma (leegyszerűsítve: az alkotmány) érvényessége a nemzetközi jogra alapozható.[113] Ezzel Kelsen a belső és nemzetközi jog viszonyának olyan monista modellje mellett érvelt, amelyben a nemzetközi jog primátusa érvényesül.[114] Ekképpen az alkotmány által deklarált alapjogok is a nemzetközi jogból eredeztethetők.

Felhasznált irodalom

Ackerman, Bruce A.: We the People. Cambridge, Foundations 1. Belknap Press of Harvard University Press, 1991.

Ádám Antal: Alkotmányi értékek és alkotmánybíráskodás. Budapest, Osiris, 1998.

A „nehéz eseteknél” a bíró erkölcsi felfogása jut szerephez: Sólyom Lászlóval, az Alkotmánybíróság elnökével Tóth Gábor Attila beszélget. Fundamentum, 1. (1997), 1. 31–43.

Balogh-Békesi Nóra: A tisztességes ügyintézéshez és a tisztességes tárgyaláshoz való jog. In Az Alaptörvény érvényesülése a bírói gyakorlatban III. Alkotmányjogi panasz – az alapjog-érvényesítés gyakorlata. Budapest, HVG-ORAC, 2019.

Balogh Zsolt – Gárdos-Orosz Fruzsina: Alapvető jogok és kötelességek. In Halász Iván (szerk.): Alkotmányjog. Budapest, Dialóg-Campus, 2018.

Balogh Zsolt – Schanda Balázs: Általános rész. In Schanda Balázs – Balogh Zsolt (szerk.): Alkotmányjog – alapjogok. Budapest, Pázmány Press, 2011.

Bruhács János: Nemzetközi jog I. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2008.

Erdős Csaba: Az emberi jogok kialakulása és fejlődése. In Smuk Péter (szerk.): Alkotmányjog III. Alapjogok. Győr, Universitas, 2015. 19–22.

Erdős Csaba: Parlamenti képviselő. In Jakab András – Könczöl Miklós – Menyhárd Attila – Sulyok Gábor (szerk.): Internetes Jogtudományi Enciklopédia (Alkotmányjog rovat, rovatszerkesztő: Bodnár Eszter, Jakab András). 2019. Online: http://ijoten.hu/szocikk/parlamenti-kepviselo

Erdős Csaba – Téglási András: Az Országgyűlés. In Téglási András (szerk.): Az állam szervezete. Budapest, Dialóg Campus, 2018.

Fazekas Flóra: Nemzeti jog, nemzetközi jog és közösségi jog Hans Kelsen alapján. Jogelméleti Szemle, 2007, 2. 1–18.

Gárdos-Orosz Fruzsina: A többszintű alkotmányosság. In Gárdos-Orosz Fruzsina – Halász Iván (szerk.): Bevezetés az alkotmányjogba. Budapest, Dialóg Campus, 2019.

Gáva Krisztián – Smuk Péter – Téglási András: Az Alaptörvény értékei. Budapest, Nemzeti Közszolgálati Egyetem, 2019.

Győrfi Tamás: A többségi döntés tartalmi korlátai és az alkotmánybíráskodás. In Jakab András – Körösényi András (szerk.): Alkotmányozás Magyarországon és máshol. Budapest, MTA TK PTI, 2012.

Halmai Gábor – Kardos Gábor – Tóth Gábor Attila: Alapvetés. In Halmai Gábor – Tóth Gábor Attila: Emberi jogok. Budapest, Osiris, 2003.

Halmai Gábor – Tóth Gábor Attila: Bevezetés – alapfogalmak. In Halmai Gábor – Tóth Gábor Attila (szerk.): Emberi jogok. Budapest, Osiris, 2003.

Kant, Immanuel: Az erkölcsök metafizikájának alapvetése. A gyakorlati ész kritikája. Az erkölcsök metafizikája. Budapest, Gondolat, 1991.

Kilényi Géza: Az alkotmány egyes (alapelvi, alapjogi) rendelkezéseinek jogi jellege. Társadalmi Szemle, 50. (1995), 11. 39–50.

Kukorelli István: Az alkotmányjog, az alkotmány és az alkotmányosság fogalma. In Smuk Péter (szerk.): Alkotmányjog I. Győr, Universitas, 2014.

Mill, John Stuart: A szabadságról. Pest, Ráth Mór, 1867.

Nyíri Tamás: A filozófiai gondolkodás fejlődése. Budapest, Szent István Társulat, 2001.

Pokol Béla: A jurisztokratikus állam. Budapest, Dialóg Campus, 2017.

Rawls, John: Az igazságosság elmélete. Budapest, Osiris, 1997.

Sajó András: Az önkorlátozó hatalom. Budapest, KJK – MTA JTI, 1995.

Sári János – Somody Bernadette: Alkotmánytan II. Alapjogok. Budapest, Osiris, 2008.

Schweitzer Gábor: Fogalmi bevezető. In Halász Iván (szerk.): Alkotmányjog. Budapest, Dialóg Campus, 2018.

Smuk Péter: Alapjogi dogmatika. In Smuk Péter (szerk.): Alkotmányjog III. Alapjogok. Győr, Universitas, 2015.

Smuk Péter: Ellenzéki jogok a parlamenti jogban. Budapest, Gondolat, 2008.

Szente Zoltán: Érvelés és értelmezés az alkotmányjogban. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2013.

Szigeti Péter: Jogtani és államtani alapvonalak. Budapest, Rejtjel, 2011.

Szigeti Péter – Takács Péter: A jogállamiság jogelmélete. Budapest, Napvilág, 2004.

Takács Imre: Az alkotmány és az alkotmányosság fogalma. In Kukorelli István (szerk.): Alkotmányjog I. Budapest, Osiris, 2007.

Takács Péter: Emberi jogok. In Szabó Miklós (szerk): Jogbölcseleti előadások. Miskolc, Bíbor, 1998.

Téglási András: Az alapvető jogokról általában. In Cserny Ákos (szerk.): Alkotmányjog. Budapest, Nemzeti Közszolgálati Egyetem, 2014.

Váczi Péter: Az élethez és emberi méltósághoz való jog. In Smuk Péter (szerk.): Alkotmányjog III. Alapjogok. Győr, Universitas, 2015.

Erdős Csaba

Az alapjogok forrásai és a védelmüket biztosító intézményrendszer áttekintése

1. A nemzeti szint jogforrásai és intézményrendszere

Az alapjogok legfontosabb forrása az Alaptörvény, amely a Szabadság és felelősség című részében sorolja fel azokat. Az alkotmányok jellemzője az egyes alapjogok tételezése, nem pedig részletekbe menő szabályozása.

Az alaptörvényi szabályozás mélysége eltérő az egyes alapjogok esetében: míg az élethez való jog esetében annak deklarálására szorítkozott az alkotmányozó, a választójog terjedelme, korlátai részletesen – de nem kimerítően – szerepelnek a magyar alkotmányban.

Az Alaptörvényben tételezett egyes alapjogok részletszabályait törvények tartalmazzák. Néhány alapjog „önálló” törvényben nyer szabályozást, más alapjogok esetében viszont a hozzájuk kapcsolódó törvényi szintű normák több jogforrásban „szétszórva” találhatók meg. Ez önmagában nem árul el semmit az alapjog „fontosságáról”, kizárólag kodifikációs technikai kérdésről van szó. Egyes alapjogokkal összefüggő kérdéseket a sarkalatos törvényi rendelkezésekben kell szabályozni. Rendeletekben konkretizálhatók az alapjogokkal kapcsolatos, de azokkal csak távolibb összefüggésben lévő, a szabályozási koncepció lényegét nem érintő, azaz nem garanciális részletszabályok.

„Önálló” alapjogi törvényre példa a gyülekezés szabadsága, amelyet a gyülekezési jogról szóló 2018. évi LV. tv. szabályoz. Elszórva találjuk a jogrendszerben például az élethez való jogra vonatkozó szabályokat (idesorolható – csak példálódzóan – a Büntető törvénykönyv, a katasztrófavédelmi törvény, az egészségügyi törvény, a magzati élet védelméről szóló törvény bizonyos részei).

A tételes jog forrásai mellett a joggyakorlat óriási szerepet játszik az egyes alapjogok érvényesülési körének meghatározásában. E források között kiemelt szerepe van az Alkotmánybíróság határozatainak, köszönhetően annak, hogy a roppant absztraktan megfogalmazott alaptörvényi normákat mindenkire kötelező erővel értelmezik. Az Alkotmánybíróság gyakorlata mellett kiemelendők a bíróságok határozatai, az ombudsmani jelentések, ajánlások, illetve más alapjogvédelmi szervek döntései.

Az államszervezeti jog részletesen tárgyalja az alapjogvédelemmel (is) foglalkozó intézményeket, azonban az Alaptörvény Szabadság és felelősség című része maga is foglalkozik az állami szervek és az alapjogvédelem kapcsolatával, így ehelyütt mi is röviden ismertetjük ennek alapjait. Az Alaptörvény I. cikk szerint az alapvető jogok védelme „az állam elsőrendű kötelezettsége”.[115] E deklaráció alapján tehát valamennyi állami szerv elsődleges feladata az alapvető jogok védelme. Az emberi jogok védelmének állami kötelezettsége az adott szerv hatalommegosztási rendszerben való szerepétől független, ekképpen értelemszerűen kiterjed e kötelezettség hatálya a jogalkotó és jogalkalmazó szervekre, de a kormányzati szervekre és a helyi önkormányzatokra is.

Ez a kötelezettség szoros összefüggést mutat a Nemzeti hitvallás következő mondatával: „Valljuk, hogy népuralom csak ott van, ahol az állam szolgálja polgárait, ügyeiket méltányosan, visszaélés és részrehajlás nélkül intézi.” A szolgáló állam ideálja emberközpontú államot tételez: az állam van az emberekért, s nem az emberek az államért. A szolgáló állam minimuma az alapvető jogok tiszteletben tartása és védelme az állam részéről. Ugyanakkor nem tagadható, hogy a legtöbb állami szerv elsődleges rendeltetése nem az alapjogok közvetlen védelme, az állam célrendszere ennél jóval összetettebb. Minden állami tevékenység mögött azonban felfejthető annak alapjogi dimenziója is.

Természetesen léteznek olyan állami szervek, amelyek elsődleges funkciója, rendeltetése a jogalanyok jogainak védelme – akár az állammal szemben is. Az általános jogvédelemről az igazságszolgáltatás szervei, a bíróságok gondoskodnak. Ezt elsősorban a bírósághoz fordulás joga teremti meg:

„Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű határidőn belül bírálja el. […] Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”[116]

A bíróságok az alapjogokat általában közvetetten védik az alapjogi (és más) törvények alkalmazásán keresztül, kivételes, hogy az Alaptörvényt közvetlenül alkalmazzák.

Utóbbira lehet példa a Kúria népszavazási kezdeményezések hitelesítéséhez kapcsolódó hatásköre, hiszen az Országgyűlés hatáskörébe tartozás, a tiltott tárgykörökbe ütközés az Alaptörvényben szereplő normák[117] alkalmazását feltételezi. Ez az értelmezés pedig a népszavazáshoz való alapjog[118] érvényesülését befolyásolja, tehát a bíróság ekkor is alapjogvédelmet lát el.

Kifejezetten alapjogvédelmi funkcióval rendelkező szerv az Alkotmánybíróság, amely tevékenysége során elsősorban az Alaptörvényt alkalmazza, azt autentikus módon és mindenkire kötelező jelleggel értelmezi. Az alkotmánybírósági alapjogvédelmi tevékenység hangsúlya az absztrakt normakontrollról az egyedi ügyekben történő eljárások felé tolódott el az Alaptörvény hatálybalépésével – praktikusan a bírói kezdeményezésű normakontroll és az alkotmányjogi panasz útján –, így az Alkotmánybíróság egyéni alapjogvédelmi jellege megerősödött.

A hazai alapjogvédelem meghatározó intézménye az alapvető jogok biztosa és két helyettese, akik ombudsmani típusú jogvédelmet nyújtanak. Hasonlóan az Alkotmánybírósághoz, az alapvető jogok biztosának hatásköre is általános, azaz nem alapjog-specifikus.

Az alapjogok meghatározott körének védelmével foglalkozik a Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság.

Az állami szervek körén kívül az alapjogvédelem rendszerében fontos szerep jut az ügyvédségnek, illetve a civil jogvédő szervezeteknek is, amelyek többnyire egyesületi vagy alapítványi formában működnek.[119]

2. Az alapjogok szupranacionális védelme

2.1. Áttekintés

A második világháború borzalmai és a náci rémuralom nyomán világossá vált, hogy az alapjogok védelme nemzeti szinten nem feltétlenül kielégítő. Az alapjogok nemzetközi védelmének motorja kezdetben az 1945-ben létrehozott Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) volt, égisze alatt számos, meghatározó alapjogvédelmi dokumentum látott napvilágot, s több nemzetközi fórum is létrejött az ENSZ-hez kötődően. Az ENSZ keretei között létrejött dokumentumok (elsősorban nemzetközi szerződések) egyetemes, más szóval univerzális jellegűek, mivel céljuk, hogy valamennyi állam csatlakozzon azokhoz.

Az egyéni jogok nemzetközi szintű védelmében az ENSZ létrejöttét jóval megelőzte az első világháborút lezáró Párizs környéki békeszerződéseken, más egyezményeken és egyoldalú nyilatkozatokon alapuló, a Népszövetség égisze alatt megvalósult egyéni panaszos rendszer. Ennek célja a határmódosítások miatt nemzeti kisebbséggé vált lakosság védelme volt – a trianoni békediktátum nyomán a magyarság számára is fontos volt ez a mechanizmus. A magánszemélyek a „kisebbségek nevében panaszbeadványokat intézhettek a Népszövetség Tanácsához, mely előzetes szelektálás után a megalapozottnak tűnő ügyeket az érintett államok kormányainak közreműködésével megvizsgálta és megfelelő intézkedéseket javasolt”.[120]

Az alapjogok nemzetköziesedésének következő lépcsőjét a regionális jogvédelmi intézmények és mechanizmusok kiépülése jelentette. Ezek a szervezetek egy-egy régióhoz (például kontinenshez) kötődő államok részvétele előtt nyitottak. Előnyük, hogy azonos régióban fekvő államok között – többnyire hasonló jogrendszereik, jogi kultúráik miatt – szorosabb együttműködés valósítható meg annál, mint amit az ENSZ kínálhat, így az ENSZ-hez kötődő mechanizmusoknál hatékonyabb alapjogvédelmi eljárások is életre hívhatók.[121] Európában a legfontosabb ilyen nemzetközi szervezet az Európa Tanács (ET), amelynek keretei között működik a strasbourgi székhelyű Emberi Jogok Európai Bírósága (EJEB) is. A hagyományos nemzetközi szervezetek körén kívül eső Európai Uniónak – az integráció mélyülésének köszönhetően – jelentős emberi jogi normarendszere van. Ennek legfontosabb dokumentuma az Európai Unió Alapjogi Chartája. Az Alapjogi Charta ugyan az alapjogok egyik legszélesebb katalógusát tartalmazza, csak szűk körben érvényesül. Hatálya ugyanis csak az uniós szervekre terjed ki, a tagállamokra csak azokban az esetekben, amikor uniós jogot alkalmaznak.

Ezek az intézmények sem képesek az alapjogok feltétlen érvényesülését biztosítani, eddigi működésük azonban igazolta létjogosultságukat. Az alapjogvédelem egyre intenzívebbé és szigorúbbá vált és válik napjainkban is, különösen a nemzetközi bíróságok és más jogalkalmazó fórumok szerepfelfogásának köszönhetően. Az érem másik oldalát azonban az egyes egyezményekben részes államok szuverenitásának korlátozása jelenti, amelynek elsődleges oka egyes nemzetközi bírói fórumok – különösen az EJEB – aktivizmusa. Ez viszont már a többszintű alkotmányosság problémájához vezet át.

Az alapjogi tárgyú nemzetközi dokumentumok osztályozásának másik gyakran alkalmazott szempontja azok „tárgyi hatálya”: léteznek a több tucat alapjogra vonatkozó szerződések, s olyanok is, amelyek tárgya csak egy alapjog, illetve személyek egy meghatározott köre (például nők, gyerekek). Így beszélhetünk generális és szektorális forrásokról.

A legfontosabb emberi jogi tárgyú nemzetközi jogforrásokat az alábbi táblázat segítségével tekintjük át. A dokumentum mellett zárójelben annak elfogadásának, illetve Magyarország csatlakozásának évszáma található.[122]

1. táblázat

A legfontosabb emberi jogi tárgyú nemzetközi jogforrások

Egyetemes/univerzális

(ENSZ égisze alatt születettek)

Regionális

(szűkebb földrajzi területre vonatkozók)

Generális

(több alapjogra terjed ki)

–EJENY (1948)

–PPJNE (1966/1976)

–GSzKJNE (1966/1976)

–EJEE (1950/1992)

–EU Alapjogi Charta (2009/2009)

–Helsinki Záróokmány (1975/1975)

–Emberek és Népek Jogainak Afrikai Chartája (1981)

–Emberi Jogok Arab Chartája (1994)

–Európai Szociális Charta (1961/1999)

Szektorális

(egy alapjogra/ személyi körre terjed ki)

–genocídium egyezmény (1948/1955)

–faji diszkrimináció elleni egyezmény (1965/1969)

–nőkkel szembeni diszkrimináció elleni egyezmény (1979/1982)

–kínzás elleni egyezmény (1984/1988)

–gyermekek jogairól szóló egyezmény (1989/1991)

–Kisebbségi és Regionális Nyelvek Európai Chartája (1993/1999)

–Nemzeti kisebbségek védelméről szóló európai keretegyezmény (1995/1999)

Forrás: a szerző szerkesztése

2.2. Alapjogvédelem az ENSZ égisze alatt

Az ENSZ égisze alatt létrejött első, kifejezetten emberi jogi tárgyú dokumentum Az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata (EJENY), amelynek jogi formája közgyűlési határozat. Mint ilyen, kötelező erővel nem rendelkezne, azonban szokásjogi úton kötelezővé vált. A deklarációt az ENSZ Közgyűlése 1948. december 10-én fogadta el. Jelentőségét mutatja, hogy ez az emberi jogok napja. Az ENSZ keretei között két generális nemzetközi szerződést dolgoztak ki és fogadtak el, mindkettőt 1966-ban. A hidegháborús szembenállás miatt készült két külön szerződés (egyezségokmány), a nyugati államok ugyanis a klasszikus szabadságjogokra kívánták helyezni a hangsúlyt, a Szovjetunió és az érdekkörébe tartozó államok azonban a szociális jogokra koncentráltak volna – érthető módon a politikai szabadságjogokra kevésbé. Így született meg a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (PPJNE) és a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (GSzKJNE). Az ENSZ a szektorális alapjogi szerződések elfogadását is támogatta, a legfontosabb egyezményeket a táblázatban tüntettük fel.

Az ENSZ nemcsak szerződések szövegezésén keresztül járul(t) hozzá az emberi jogok védelméhez, hanem az emberi jogok érvényesülését biztosító intézményeket is működtet. Ezek közül a legtöbb az egyes szerződések betartása felett őrködik. A PPJNE monitorozásával az Emberi Jogi Bizottság foglalkozik, a GSzKJNE-vel pedig a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Bizottsága. A szektorális emberi jogi egyezmények érvényesítése érdekében a következő „szerződés-ellenőrző” bizottságok működnek: Kínzás Elleni Bizottság, Faji Diszkriminációs Bizottság, Nők Elleni Diszkrimináció Bizottsága, Gyermek Jogainak Bizottsága. Ezek többnyire a rendszeres időközönként benyújtandó tagállami jelentéseket értékelik, de egyéni panasztétel lehetősége is nyitott (kivéve a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Bizottságát). Az ENSZ általános – tehát nem egyes szerződéshez kapcsolódó – alapjogvédelmi szervei az Emberi Jogok Bizottsága és az emberi jogi főbiztos. Ezek kevésbé formalizált eljárásokat folytatnak le, diplomáciai úton igyekeznek megelőzni az emberi jogsértéseket, illetve enyhíteni azok hatását.

2.3. A strasbourgi jogvédelem alapjai[123]

Az Európa Tanács olyan regionális nemzetközi szervezet, amelynek azok az államok lehetnek tagjai, amelyek elfogadják a jogállamiság intézményét, és vállalják, hogy garantálják polgáraik számára az alapvető emberi jogokat és szabadságokat. Az elnevezés némileg félrevezető, ugyanis Európa földrajzi határain kívül fekvő államok is részesei az egyezménynek (így például Azerbajdzsán, Örményország). Az ET égisze alatt a – „zászlóshajó” szerepét betöltő – Emberi Jogok Európai Egyezményén (EJEE) kívül egyéb szerződéseket is elfogadtak, így az Európai Szociális Chartát, a Kisebbségi és Regionális Nyelvek Európai Chartáját és a Nemzeti kisebbségek védelméről szóló európai keretegyezményt.

Az EJEE-t 1950-ben, Rómában fogadták el, és 1953 szeptemberében lépett hatályba, azóta 13 ún. kiegészítő jegyzőkönyvet fogadtak el – ezek egy része a védett jogok körét szélesítette, de az EJEB eljárásának reformja is ilyen kiegészítésnek köszönhető. Az egyezmény és kiegészítő jegyzőkönyvei első generációs szabadságjogokat tartalmaznak. Az egyezmény lényeges újdonsága volt a korábbi hasonló jogi dokumentumokhoz képest, hogy egy nemzetközi bírói testület felállítását írta elő, amelynek feladataként az aláíró államok által elkövetett egyezménysértések kivizsgálását jelölte meg.[124] Az EJEB 1959-ben alakult meg, és 1960-ban hozta meg első ítéletét. Az EJEB előtt az EJEE részes államai egymással szemben indíthatnak eljárást, jóval gyakoribb és fontosabb azonban a magánszemélyek részére biztosított panaszjog. Ennek befogadásának az alábbi feltételrendszere van:

1. az EJEE-ben részes állammal (és annak aktusával) szemben,

2. az EJEE-ben vagy kiegészítő jegyzőkönyvében biztosított jogának megsértése miatt,

3. a sérelmet szenvedett jogalany (ember vagy nem természetes személy),

4. a részes állam belső joga szerinti jogorvoslatok kimerítését követően,

5. a végső határozat közlésétől számított 6 hónapon belül nyújtható be a panasz.

Az EJEB először a panasz befogadásáról dönt (elfogadási szakasz). Sikeres befogadás esetén a Bíróság lehetőséget biztosít a panaszos és a panaszban érintett állam megegyezésére. Ennek hiányában az érintett tagállam, majd a panaszos nyilatkoztatása után következik az érdemi döntés. Az érdemi döntés (ítélet) meghozatalától számított három hónapon belül a kérelmező és az érintett állam is kérheti az ügy Nagykamara elé terjesztését, újbóli megfontolás céljából. Ennek döntése végleges.

Az EJEB ítélete deklaratív jellegű, azaz az EJEE megsértését vagy annak hiányát tudja megállapítani. A részes államokra nem ró olyan kötelezettséget, hogy jogrendszerükön feltétlenül módosítani kellene (például az EJEE-ellenesnek nyilvánított jogszabályt hatályon kívül kellene helyezni, vagy bírói döntést megsemmisíteni).[125] Az EJEB azonban a panaszos részére méltányos elégtétel megfizetésére kötelezheti az érintett államot. A méltányos elégtétel nem a panaszos kárának megtérítését jelenti (sok esetben nem is vagyoni jellegű hátrányt okoznak az államok az EJEE megsértésével). Az EJEB ítéleteinek nemcsak a részes államokra vonatkozó kötelező erejük miatt van jelentős súlya, hanem azért is, mert az EJEE értelmezését tartalmazzák – noha ezek sokszor aktivista értelmezési kritika alapját képezik.

Az ET és az EJEE könnyen téveszthetők össze egyes uniós szervekkel és jogforrásokkal, a pontos szóhasználat és a félreértések elkerülése érdekében röviden bemutatjuk az egymáshoz hasonló elnevezésekkel rendelkező, de merőben mást jelentő intézményeket.

Az Európa Tanács önálló nemzetközi szervezet, és semmi köze nincs az Európai Tanácshoz, vagy az Európai Unió Tanácsához, amelyek egyaránt uniós szervek.

Az EJEE nem keverendő össze a római szerződéssel – hiába ott írták alá az alapító államok képviselői. A római szerződés alatt az EU alapját jelentő Európai Gazdasági Közösségről szóló szerződést értik, amelyet 1957-ben fogadtak el az olasz fővárosban. Szintén 1957-ben írták alá az Euratom-szerződést is – hol máshol, mint Rómában. A római szerződések – többes számban – az EGK és az Euratom-szerződések együttes neve, így ennek a kifejezésnek sincs köze az EJEE-hez.

A strasbourgi bíróság szófordulat mindig az EJEB-re utal. Ugyan az EU számos intézménye székel Strasbourgban, az EU szervei közé tartozó Európai Bíróság azonban Luxemburgban működik, így e két intézmény székhelyük szerint könnyen megkülönböztethető.

Felhasznált irodalom

Bruhács János: Nemzetközi jog II. Különös rész. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2009a.

Erdős Csaba – Váczi Péter: Az alapjogok nemzetközi védelme. In Smuk Péter (szerk.): Alkotmányjog III. Alapjogok. Győr, Universtias, 2015.

Grád András – Weller Mónika: A strasbourgi emberi jogi bíráskodás kézikönyve. Budapest, HVG-ORAC, 2011.

Herczegh Géza: A kisebbségek védelmének rendszere a nemzetközi jogban. Regio – Kisebbségtudományi Szemle, 2. (1991), 1. 88.

Ajánlott irodalom

Bruhács János: Nemzetközi jog III. Nemzetközi szervezetek. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2009.

Kádár András Kristóf – Karsai Dániel: Az Emberi Jogok Európai Bíróságának esetjoga a gyakorlat számára. Budapest, Novissima, 2013.

Kardos Gábor: Az emberi jogokat védő nemzetközi intézmények. In Halmai Gábor – Tóth Gábor Attila (szerk.): Emberi jogok. Budapest, Osiris, 2003.

Osztovits András (szerk.): Az Európai Unióról és az Európai Unió működéséről szóló szerződések magyarázata. Budapest, Complex, 2011.

Erdős Csaba

Alapjogi dogmatika

1. Az alapjogok csoportosítása

1.1. A csoportosításról általában

Az alapjogok csoportosítását az alkotmányjog-tudomány számos szempont szerint végzi el, amelyeknek elsősorban magyarázó jellegük van. Szerepe elsősorban abban keresendő, hogy az alapjogok köre a 18. század óta egyre bővül, így ezek rendszerezett bemutatása indokolt. A lehetséges osztályozási szempontok és főbb csoportok az alábbiak:

–az alapjogok megjelenési ideje szerint:

◦első,

◦második és

◦harmadik generációs jogok;

–a jogosult jogi státusa szerint:

◦emberi jogok és

◦(állam)polgári jogok;

–gyakorlásuk módja szerint:

◦egyénileg,

◦együttesen,

◦egyénileg és együttesen is gyakorolható jogok;

–a jogosulti kör szerint:

◦egyéni és

◦csoportjogok;

–az államra háruló feladat szerint:

◦negatív és

◦pozitív szerkezetű jogok;

–értékrend alapján:

◦korlátozhatatlan és

◦korlátozható jogok.

Az emberi jogok és (állam)polgári jogok közti distinkciót a fogalmi alapvetés keretében tisztáztuk, az utóbbi három csoportosítási szemponttal pedig az alapjogi jogviszony, illetve az alapjogok korlátozása keretében foglalkozunk, ehelyütt csak a generációk szerinti osztályozásra koncentrálunk.

A generációs elmélet kidolgozása Karel Vašák nevéhez fűződik, aki 1977-ben tette közzé osztályozását.[126] E csoportosítás alapja tehát az alapjogok kialakulásának időpontja, azonban az egyes generációkba tartozó jogok a francia forradalom jelszavában szereplő három érték köré szerveződnek: az első generációs jogok az individuum személyi és politikai szabadságát garantálják, az egyenlőséget középpontba állító második generációs jogok elsősorban a jelentős gazdasági, anyagi különbségek enyhítését segítik.

A szakirodalomban találkozhatunk egyéb osztályozási szempontokkal is, például az alapjogok irányultságát alapul vevővel is.[127] Mindegyik csoportosítással azonban ehelyütt nem foglalkozhatunk.

1.2. Az első generációs jogok

Az első generációs jogok jelentek meg először, kialakulásuk a 18. század végére tehető. Tehát az első alapjogi dokumentumokban – mint például az Ember és polgár jogainak francia deklarációjában – felsorolt jogosultságokról van szó. Fontos jellemzője az első generációs jogoknak, hogy feltétlen érvényesülést kívánnak, bírói úton kikényszeríthetők, azaz „valódi” jogok. Ez elsősorban annak köszönhető, hogy e jogok biztosítása az állam anyagi teherbírásától független. Emiatt az első generációs jogokat az alapjogok „kemény magjának” is tekinthetjük, ezek deklarálása és tiszteletben tartása minden alkotmányos államtól elvárt.

A leggyakrabban három csoportba rendezik az első generációs jogokat:

–személyi szabadságjogok: élethez és emberi méltósághoz való jog, kegyetlen, embertelen és megalázó bánásmód tilalma, diszkrimináció tilalma, tulajdonjog, tisztességes eljáráshoz való jog (azon belül külön nevesítve egyes részjogosultságokat, mint a törvényes bíróhoz való jogot és a büntető-eljárásjogi garanciákat, az önkényes letartóztatás tilalmát, a védelemhez való jogot);

–politikai szabadságjogok: véleménynyilvánítás, gyülekezés, egyesülés szabadsága;

–politikai részvételi jogok (választójog, közhivatal viseléséhez való jog).

A csoportalkotás még az azonos generációba tartozó jogoknál is relatív: a lelkiismereti és vallásszabadság egyes elemei miatt a személyi, más részei miatt a politikai szabadságjogok között is elhelyezhető.

1.3. A második generációs jogok

A polgári forradalmak óriási eredményeket értek el azzal, hogy az első generációs jogok állam általi elismerését kiharcolták. A jogegyenlőség megvalósulása azonban nem orvosolta az iparosodás társadalmi hatásait, így az embertelen munkakörülményeket (különösen a veszélyes és egészségtelen munkahelyeket, a pihenőidő hiányát és a gyermekek széles körű foglalkoztatását), az alacsony, csak az életben maradást biztosító bérezést, az ebből következő lakhatási problémákat, az egészségügyi ellátás és az oktatás szinte teljes hiányát. E körülmények a szociális követelések és – nem kis részben az első generációs jogoknak köszönhetően – mozgalmak megerősödéséhez vezettek, amelyekre az államok szociális jog- és programalkotással válaszoltak.

A szociális jogalkotás első jelentős európai eredménye a társadalombiztosítás megteremtése volt az 1870-es évek „bismarcki” Németországában. A 1919-ben elfogadott weimari alkotmány a megélhetéshez való jogot, a munkához való jogot alapjogként intézményesítette, ezzel mintát teremtve a későbbi – a második világháborút követő – kartális alkotmányok számára.

Az első szociális alkotmány az 1917-es mexikói volt, amely rendelkezett a kényszermunka tilalmáról, a megfelelő munkakörülményekről és munkabérről, a 14 éven aluliak munkára kötelezésének tilalmáról, a szakszervezet-alakítás jogáról és a sztrájkjogról.

A második generációs jogok három csoportba rendezhetők:

–gazdasági jogok: munkához, munkabérhez, pihenéshez, szakszervezet-alakításhoz, sztrájkhoz való jog, egyenlő munkáért egyenlő bér elve, gazdasági verseny szabadsága, szerződési szabadság, foglalkozás szabad megválasztása;

–szociális jogok: társadalombiztosításhoz, egészségügyi ellátáshoz, lakhatáshoz, megélhetéshez való jog;

–kulturális jogok: oktatáshoz való jog és művelődéshez való jog, tudományok és művészetek szabadsága.

A második generációs jogok roppant heterogének. Szerkezetüket tekintve találunk köztük olyat, amelyik az első generációs jogok negatív felépítését idézi: ilyen például a tudományok és művészetek szabadsága, amelyek az első generációs véleménynyilvánítási szabadság speciális megnyilvánulási formái. Szintén erős első generációs gyökerekkel rendelkezik a szakszervezet-alakítási jog, amely az egyesülés szabadságának megnyilvánulása a munka világában. Ezek tehát olyan jogosultságok, amelyek kikényszeríthetők, az államot pedig elsősorban tűrésre kötelezik. A második generációs jogok többsége azonban pozitív szerkezetű, érvényesülésükhöz elengedhetetlen az állam gazdasági szerepvállalása (például intézményfenntartás). Emiatt biztosításuk szintje az állam mindenkori anyagi teherbíró képességétől függ, inkább államcélok, semmint valódi jogok.

Megjegyzendő, hogy még a szociális biztonsághoz való jognak is van minimumstandardja, ez pedig az emberi méltóság sérelme. Az állam köteles olyan szinten tartani a szociális ellátásokat, hogy az az emberi méltóságot ne sértse. Ennek azonban nincs objektív mércéje, így ez az alkotmányos követelmény is inkább csak a szociális jogok első generációs gyökereinek igazolását szolgálja.

Az államok a második generációs jogok közül azokat, amelyek fokozott anyagi tehervállalásukat igénylik, jellemzően csak az állampolgáraiknak biztosítják, de találhatunk emberi jogként megfogalmazott jogosultságokat is, így például a tudomány és művészet szabadságát, de az Alaptörvény szerint minden munkavállalót (állampolgárságtól függetlenül) megillet az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben tartó munkafeltételekhez, a napi és heti pihenőidőhöz, valamint az éves fizetett szabadsághoz való jog.[128]

1.4. A harmadik generációs jogok

A harmadik generációs jogok közé azokat a jogosultságokat soroljuk, amelyek a 20. század második felében jelentek meg. Több közös vonás nem jellemzi ezt a generációt, annyira sokszínű. „Figyelemre méltó, hogy mennyire felgyorsult egy-egy társadalmi igény alapjoggá transzformálásához szükséges időtartam. Míg az első generációs jogok esetében évszázados, sőt évezredes időtávban kell gondolkoznunk, a második generációnál ehhez fél évszázad is elegendőnek bizonyult, a harmadik generáció vonatkozásában pedig még tovább mérséklődött (vesd össze számítógépek elterjedése és a személyes adatok védelme).”[129]

A harmadik generációs jogok az általuk védett értékek alapján csoportosíthatók:[130]

–a népek vonatkozásában beszélhetünk a népek önrendelkezéséhez, gazdasági fejlődéséhez való jogról, a békéhez való jogról, humanitárius segélyhez való jogról;

–csoportok vonatkozásában a nemzeti és etnikai kisebbségek jogait emelhetjük ki;

–a kiszolgáltatott helyzetben lévők jogai között a betegek, fogyatékkal élők, fogyasztók jogait helyezhetjük el;

–a technika fejlődése pedig a reprodukciós jogok, információs jogok (leginkább az adatvédelem követelménye), egészséges környezethez való jog (jövő nemzedékek jogai) elismerését indokolta.

A harmadik generációs jogok nemcsak a védett értékek, hanem szerkezet tekintetében is heterogének: vannak köztük kikényszeríthető jogosultságok (például kisebbségi jogok, betegjogok, információs jogok), de léteznek még államcélnak is nehezen definiálható követelmények, mint amilyen a népek önrendelkezése, a békéhez való jog. E jogosultságok alanyai sem mindig meghatározhatók, gondoljunk a nép fogalmával kapcsolatos bizonytalanságokra.

2. Az alapjogi jogviszony

2.1. Az alapjogi jogviszony elemeinek áttekintése

Mint minden jogviszonynak – azaz jogilag szabályozott társadalmi viszonynak[131] –, az alapjogi jogviszonynak is meghatározó elemei annak alanyai, tárgya, illetve tartalma. Az alanyok között beszélhetünk jogosultról és kötelezettről, a tárgyát a jogilag védendő terület vagy érték, a jogviszony tartalmát pedig az alanyok jogai és kötelezettségei rajzolják ki. Minthogy az alapjogi jogviszonyokat az alkotmány hozza létre, és legfontosabb tartalmi elemeit is a legmagasabb szintű jogforrás határozza meg, ezért azok közjogi jellegűek. Az alapjogi jogviszony másik fontos jellemzője az aszimmetrikus jellege, azaz a jogosultságok és kötelezettségek nincsenek egyensúlyban (ellentétben például a kötelmi jogviszonyokkal). Hangsúlyozandó továbbá az is, hogy az alapjogi jogviszonyok jogosultjai – bizonyos kivételektől eltekintve – akkor is gyakorolhatják jogaikat, ha alapvető kötelezettségeiket nem teljesítik.

Így például az emberi méltósághoz való jogot nem veszíti el senki azért, mert nem teljesíti a honvédelmi kötelezettségét. Az összefüggés az alapjogok gyakorlásának lehetősége és az alapvető kötelezettségek teljesítése között ennél azért árnyaltabb. Például a közteherviselési kötelezettség súlyos megszegése – köznapi nevén adócsalás – vezethet odáig, hogy alapjogot korlátozó büntetéssel kell szembesülnie az elkövetőnek: személyi szabadságát elveszítheti, közügyektől eltiltással a választójogból is kizárható.

2.2. Jogosultak

2.2.1. A természetes személyek alapjogi jogalanyisága

Az alapjogok jogosultja – más szóval alanya – főszabály szerint a természetes személy, azaz az