részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Cathy Rentzenbrink: Write It All Down: How to Put Your Life on the Page.
Bluebird, an imprint of Pan Macmillan,
London, 2022.

Copyright © First published 2022 by Bluebird,
an imprint of Pan Macmillan
Copyright © Cathy Rentzenbrink, 2022
Hungarian translation © 2023 Mesterházi Mónika
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Müller Péter

ISBN 978 963 604 223 3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Kiss Béla
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

Hogyan használd ezt a könyvet?

Lámpalázas idegek

A kezdők tudata

ELSŐ RÉSZ – Előkészület

Az én kibányászása

Nincs sablon

Tartalom és eljárás

Az osztrigakés

Terápia-e az írás?

Az elvárások kezelése

De egyáltalán tehetséges vagyok?

Meg akarom csinálni, de valami mindig közbejön…

Mi akadályoz az írásban?

Közelről és személyesen

Mélyen lévő akadályok

Tulajdonságok

Ne építs több gátat!

A memoáregyenlet

A titkom

Pánik, személyes tér, halasztás

Az olvasó halála

MÁSODIK RÉSZ – Kitermelés

A szerszámaim

Naponta írni

Érzelmi leltár

A jéghegy csúcsa

Az érzékszervek az írásban

Fedezd fel az érzékszerveid

Aranyásás

Lángra lobbantani

A hang

Csúnya hangok

Negatív belső beszéd

Levélfeladat

Két igazság és egy hazugság

A memoár és az igazság

Miben különbözik a memoár a való élettől?

Mitől lesz valaki jó mesélő?

Kicsit a fogaskerekekről

A polippal birkózni

Címjáték

Tervezni vagy nem tervezni

A tárolódoboz és az utazás

Szerkeszteni vagy nem szerkeszteni?

Az egyezség

Az olvasó halála: másik megközelítés

Az első változat felé

Jegyzet arról, ami nehéz

Szeretet és együttérzés

Munkaterv

Már majdnem megvagyunk. Kérdések?

Elköteleződési fogadalom

Vissza a memoáregyenlethez

HARMADIK RÉSZ – Műhelymunka és szerkesztés

Vicces dolgok

Visszaülni

A struktúra szerkesztése

Minimálisan életképes termék

Szerkesztés sorról sorra

A csiszolás: aranypor és ragyogás

NEGYEDIK RÉSZ – Elvégezni a munkát

Saját szoba?

Idő és szokás

Jegyzet az ivásról

Nehéz időszakban

Epilógus

Ajánlott irodalom

Inspiráló függelék

Köszönetnyilvánítás

Minden tanítványomnak: a múltban, a jelenben és a jövőben.

Szerencse fel!

Nincs nagyobb kínszenvedés, mint titkolt történetet hordozni.

Maya Angelou

Szikla legyen szived! Úgy a javadra lesz egyszer a kín is.

Ovidius
(Horváth István Károly fordítása)

Bevezetés

Kedves Író!

Úgy örülök, hogy találkoztunk!

Isten hozott! Bárki vagy is, és bárhogy jutottál el ide, örülök, hogy látlak, és alig várom, hogy átadhassam neked minden tudásomat azzal kapcsolatban, hogyan vesd papírra az életed. Ha személyesen találkoznánk, kicsit szeretnélek megismerni, és megtudni, mi szél hozott hozzám. Így kénytelen vagyok találgatni. Mindig is írni akartál? Talán tele vannak a fiókjaid jegyzetfüzetekkel, vagy még nem is írtál le semmit, de titkos késztetést érzel. Lehet, hogy van egy bizonyos időszak vagy esemény, amit meg akarsz ragadni, vagy talán elakadtál, és nem tudsz továbblépni valami borzalmas dologtól, ami veled történt, de hallottál róla, hogy az írás segíthet. Esetleg papírra szeretnél vetni egy memoárt, amiből sikerkönyv lesz, és Oscar-díjas filmet forgatnak belőle, vagy megörökíteni a gyerekkori emlékeidet, hogy kinyomtathasd az unokáidnak, vagy ezeket az izgalmas időket szeretnéd rögzíteni, amiket manapság élünk. Lehet, hogy írtál már mást – regényt, színdarabot, verset, esszét, riportot –, és most a változatosság kedvéért memoárba fognál. Vagy csak ösztönösen úgy érzed, hogy jó lenne, ha az írás helyet kapna az életedben. Lehet, hogy tele vagy mohó vággyal, hogy megküzdj a történeted elmondásával, de lehet, hogy kétségek gyötörnek. Bármi is a helyzet, és bárhonnan indulsz is, itt vagyok, hogy segítsek neked ezekben és még sok minden másban. Nem ígérhetem, hogy könnyű lesz: saját magunkról írni kényes, veszélyes ügy. De azt megígérhetem, hogy megéri. Gondolj rá úgy, mint mentális hegymászásra! Nem várhatjuk el, hogy meg tudjuk mászni a Mount Everestet, ha nem gyakorlunk, nem készülünk fel rá. Elfogadjuk, hogy odaadást és elkötelezettséget kell tanúsítanunk hozzá. Ez a felfogás az írással kapcsolatban is hasznos lehet: ne úgy gondolj rá, mint Istentől kapott tehetségre, amelynek köszönhetően a gyönyörű szavak csak úgy maguktól kiáradnak belőlünk a megfelelő sorrendben, hanem mint gyakorlandó feladatra.

Remélem, segíthetek, hogy felfedezd, milyen öröm és megnyugvás rejlik a rendszeres írásban. És ha tovább is szeretnél lépni, memoárírásra is bátorítanálak. Végtelenül jóleső érzés, amikor nagy nehezen sikerül legyűrni egy történetet a papírra. Még sosem másztam hegyet, de úgy képzelem, a csúcson állni lehet kicsit hasonló érzés, mint amikor befejezed az első változatot, már kinyomtathatod a kéziratot, és látod, hogy az életed eseményei egy történetté álltak össze. Hihetetlen sikerélményben lehet részünk, ha elég bátrak és elszántak vagyunk, ha hajlandóak vagyunk keményen nekigyürkőzni.

Nem is mindig kínlódás. Még örömünk is telhet a könnyen kivitelezhető feladatban, hogy fenséges magányunkban leírhatjuk, mit is érzünk pontosan. Ha képesek vagyunk a szavakkal bizalmasan kommunikálni önmagunkkal, az értékes segítség lehet a világban való kiigazodásban. Mindig elérhető, ingyenes és megvilágító erejű; nyugalmat kínál a modern élet zajos forgatagában. Meghívlak tehát, hogy csatlakozz hozzám, a magadról való írás egyszerű, ám mélyreható élményében. Bármi is a célod, ez a könyv segíteni fog, hogy írj magadról és mindarról, ami veled történt, megtanít erre-arra, a horizontod tágítására biztat, és könnyen lehet, hogy jobban fogod tőle érezni magad az életedben, és több várakozással tudsz majd előrelépni a továbbiakban.

„Írónak” szólítottalak az elején. El tudod fogadni? Talán úgy gondolod, ezt a címet még ki kell érdemelned, különféle korlátokat kell legyőznöd, mielőtt odaérnél. Szeretném, ha ezt mind elfelejtenéd. Az írói mivoltodat ne tedd függővé külső feltételektől. Az tesz íróvá, ha elmélyedsz az írás feladatában, és nem kell arra várnod, hogy hivatalosan elismert teljesítményt állíts elő. Ha írsz, író vagy.

Én úgy nőttem fel, hogy író akartam lenni, de soha nem biztattak, és amikor egy tanárnak kifejeztem ezt a vágyamat, azt felelte: „Ne butáskodj! Ha keményen dolgozol, lehetsz tanár, vagy dolgozhatsz egy lakás-takarékpénztárban.” Ahogy idősebb lettem, elvesztettem a gyerekkori lelkesedésem, és egyre inkább hagytam elhitetni magammal, hogy a hozzám hasonlókból nem lehet író, mert a feladat nehéz, kiadót találni bonyolult, és az egész abszurd és elérhetetlen. Úgyhogy hiába próbálkoztam, végül feladtam, mert amikor nehezen mentek a dolgok, elárasztottak ezek a negatív gondolatok. Nem is engedtem meg magamnak, hogy az „író” szót használjam, amíg az első könyvem meg nem jelent. És még akkor is kicsit émelygős érzés volt, mintha csak én találnám ki, vagy csak rövid időszakról lenne szó, ami nem tart sokáig, és ha nem tudok még egy könyvet befejezni, vissza kellene adnom a kitűzőmet. Nem éreztem magam méltónak rá. Sok energiát felemésztő időpocsékolás volt: most úgy látom. És fölösleges. Nem kellett több könyvet megírnom, és elérnem, hogy többen rajongjanak értük ahhoz, hogy írónak érezzem magam. Csak azt kellett elfogadnom, hogy ez a hivatásom. Engedélyre volt szükségem, de nem arra, hogy valaki más adja meg nekem. Úgyhogy figyelj jól: úgy gondolom, ha ezt olvasod, az már elegendő bizonyíték az elhivatottságodra. Gondolj magadra úgy, mint íróra! Nincs szükséged más igazolásra, mint a vágyra.

Na most, én szeretem hangsúlyozni, hogy az íráshoz kitartás kell, másfelől viszont ez a világ legegyszerűbb dolga, hiszen semmi nem akadályozza, hogy belekezdj. Szinte semmi felszerelésre nincs szükséged! Hasonlítsd össze azzal, milyen beruházások kellenének, ha valóban hegyet akarnál mászni. Vagy síelni, korongozni, filmet forgatni vagy tejgazdaságot indítani. Az írást bárhol végezheted, nem kell hozzá más, mint te magad és egy módszer a szavak megtalálására. Használhatsz tollat és papírt, számítógépet, a telefonodat vagy akár diktálhatsz, sőt fel is veheted a szavaidat.

Fontos, hogy ezen a ponton arra koncentrálj, amid van, és ne arra, amid nincs. Az emberek gyakran aggódnak, hogy nem tudják elég jól a nyelvtant, vagy nincs meg hozzá a legjobb laptopjuk, vagy nem olvastak elég könyvet, vagy tanfolyamra kellene járniuk. De írói adottságokban bővelkedsz, erről biztosítalak. Mivel ezt olvasod, tudom, hogy írástudó vagy. Képzeld el ezt olyasvalaki szemszögéből, aki nem az. Vezetek írói műhelyt börtönökben is, és ott sok olyan ember van, aki szó szerint nem tud írni. Apám, aki csak felnőttfejjel tanult meg rendesen olvasni, ma is kínlódik az írással. Össze tud írni egy bevásárlólistát, és szokott keresztrejtvényt fejteni, de nem igazán tud különbséget tenni a kis- és nagybetűk között, és a központozás teljes rejtély a számára, úgyhogy soha nem lenne elég önbizalma, hogy egy oldalt mondatokkal töltsön meg. A fiam, Matt az írást és a helyesírást is elképzelhetetlenül nehéznek találja, és hamar elhiszi, hogy buta, mert az osztálytársaihoz képest az ő jelei csúnyák és rendetlenek a papíron. Léteznek testi korlátok is. Egy barátnőmnek, Charlie-nak sztrókja volt, és odalett a gyönyörű kézírása. És ha visszafelé megyünk az időben, nem is volt olyan régen, amikor a legtöbb ember csak keresztet rajzolt a neve aláírása helyett. Most is vannak a világnak olyan részei, ahol nehéz hozzájutni az oktatáshoz, mert az csak a társadalom egyes rétegei számára van fenntartva. Úgyhogy ha akadályokat kell legyőznöd az íráshoz, és sikerül, akkor bravó, és ha könnyedén is megy, akkor szánj rá egy percet, és értékeld magadban, hogy mire vagy képes, és mid van. Gondold el, mennyire csodás, hogy tudsz olvasni és írni! Hogy formákat vetsz a papírra, és ezek jelentenek valamit!

Vágj bele most. Vegyél elő tollat, és folytasd ezeket a mondatokat:

A nevem…

Ezt a könyvet azért olvasom el, mert…

Úgy érzem, …

Remélem, hogy a végére…

Tettél egy lépést, hogy magadról írj. Most már csak folytatnod kell.

Hogyan használd ezt a könyvet?

Az írásnak három szabálya van (…)

Sajnos senki sem tudja, hogy mik azok.

W. Somerset Maugham

Remélem, ez a könyv megadja majd azt is, amit szeretnél, és azt is, amiről nem is tudod, hogy szükséged van rá. Szeretném, ha olvasás közben jól éreznéd magad. Azt kívánom, hogy találd meg a saját utad. Lehet, hogy szorosan követi majd az enyémet, lehet, hogy épp csak hasonlít rá, és lehet, hogy teljesen más lesz. Ha én olvasnám ezt a könyvet, először átolvasnám az egészet – valószínűleg a fürdőkádban –, aztán elgondolkodnék, mire tudnám használni, újra átlapoznám, elvégezném a feladatokat, és megjelölném a hasznos oldalakat. De lehet, hogy te szívesebben veszed sorra a feladatokat az első olvasás közben. Lehet, hogy kicsit feszengeni kezdesz tőlük. Ne aggódj, ez is hozzátartozik a dologhoz. Szeretném, ha megtanulnál együtt élni ezzel a kényelmetlen érzéssel. Az én javaslatom elindít az utadon, de azért kövesd az orrod, és fülelj az ösztöneidre. Nem baj, ha letérsz a kijelölt útról. Bízz benne, hogy minden kitérő, amit teszel, elvezet valahová, még ha azonnal nem is látod, hová.

Tartsd észben, hogy ha egy év múlva újraolvasnád ezt a könyvet, új jelentéseket találnál benne, és azok a részek, amik most esetleg nem segítenek túl sokat, később könnyen új értelmet nyerhetnek. Ebbe a könyvbe belenőhetsz. Minél többet írsz, annál inkább látod és érzed majd, hogy mi válik be. Minél többet írsz, annál többet tanulsz.

Remélem, hasznos ugródeszkát adok, és segít, hogy elindulj a saját utadon. Ez nem tankönyv, nem tanfolyam, és se teljességre, se aprólékosságra nem próbáltam törekedni, még csak nagyon határozott sem akartam lenni. Gondolj a közmondásra, hogy ha adsz egy embernek egy halat, akkor enni adsz neki egy napra, de ha megtanítod halászni, akkor egy életre adsz neki enni. Remélem, halászás közben bátorít a jelenlétem, de nem akarlak arra kényszeríteni, hogy úgy fogj ki és süss meg egy halat, ahogy én szoktam. A továbbiakban a saját gyakorlatomra és szokásaimra reflektálok, hogy magaddal vihesd ezt a tudást, és azt kezdj vele, amit szeretnél.

Ha egyáltalán nem érint meg, akkor tedd le, és olvass valami mást! Vagy csak kezdj írni. Én úgy érzem, a munkám kilencvenöt százaléka kínlódás az önbizalomhiánnyal, úgyhogy ide teszem a legnagyobb hangsúlyt, de van író, aki úgy gondolja, alkotói válság nem is létezik. Volt, aki szerint az írásművészet annak a művészete, hogy az ember a nadrágja fenekét a szék lapjára illessze. Egyetértek ezzel, de azt hiszem, már az a mozdulat is nehézségekbe ütközik, hogy az ember leüljön írni. Én már megtanultam, hogyan szelídítsem meg a sok különböző hangot a fejemben, amelyek nem akarják, hogy leüljek a székre, és alig várom, hogy továbbadjam az elméletemet abban a reményben, hogy te is hasznát látod. Ha írni akarsz, de valahogy nem tudsz elindulni, jó ötleteid vannak, de nem sikerül papírra vetni őket, van valami, amit mohón vágysz megtenni, mégsem haladsz, akkor ez a könyv abszolút ismerős lesz neked.

Számomra az írásban az a kihívás, hogy időt szánjak és teret biztosítsak magamnak arra, hogy csendben üljek, elviseljem az üres lap rettenetét, ne adjam meg magam semminek, ami elterelné a figyelmemet, hanem csak csináljam.

Egyszerű? Igen. Könnyű? Nem. Sok mindent végig kellett gondolnom, mire kidolgoztam, hogyan szögezzem magam a székbe, és ez az a folyamat, amelyen most együtt is végigmegyünk.

Lámpalázas idegek

Nem mindig mások írják a könyveket. Természetes dolog a szerzőket piedesztálra állítani, különösen, ha valaki hozzám hasonlóan nem úgy nőtt fel, hogy könyvek vették körül otthon, de akár te is lehetsz író.

Sathnam Sanghera

Hogy érzed magad? Egyik kedvenc tevékenységem írótáborokban tanítani, amikor egy csoport író jön el vidékre, hogy öt-hat napig írjanak. Mikor megérkeznek, idegesek, izegnek-mozognak, sőt néha émelyegnek is.

Ismerős érzés ez, amikor ki merünk állni, és azt mondjuk, hogy teret akarunk magunknak, és hajlandók vagyunk időt és pénzt fordítani arra, hogy megvalósítsuk az álmainkat. Nyilván kicsit félelmetes is. A leghasznosabb tanács, amit a nagyközönség előtti megszólalással kapcsolatban kaptam, a következő: ha nincs egy kis elfogódottság az emberben, mielőtt száz idegenhez szól, akkor egy kicsit pszichopata. Ugyanez a helyzet az írással is. Elég nagy dolog. Nem csoda, ha remeg a gyomrod, vagy merevnek érzed a vállad arra a gondolatra, hogy a papírra veted az életed. Ez az ötödik könyvem, és most is épp ugyanezt érzem, csak az a különbség, hogy már megtanultam, hogy ez is a folyamat része, és hogyan lehet könnyedébben átevickélni rajta. Ha sikerül, próbálj érzékeny és kíváncsi maradni azzal kapcsolatban, hogy mit érzel.

Átnevezheted az idegeket izgalomnak. Egyik tanítványom mesélte, hogy a tinédzser lánya a várakozás és a rettegés jól ismert kombójának jellemzésére kitalálta az „idegült” szót. „Ez az! – feleltem. – Mindannyian kissé idegültek vagyunk. És ez rendben is van, csak vigyázni kell, hogy nyugiban maradjunk, és ne futamodjunk meg.”

Évekkel ezelőtt meg akartam próbálkozni a forró jógával, ami kínkeserves dolog, és másfél órán át tart egy meleg teremben. Nem sikerült rászoknom, de mindig eszembe jut a tanács, amit az óra elején adtak az újoncoknak: „A lényeg, hogy a teremben maradjatok.”

Ezt kell tennünk a lámpalázas idegeinkkel is: a lényeg, hogy a teremben maradjunk.

Nézz magadra tisztelettel, amiért itt vagy. Micsoda elképesztő dolog, hogy felvetted ezt a könyvet, és követni kezdted az ösztöneidet, hogy kifejezd önmagad! Csodálatos. Görnyedhetnél a tévé előtt fogyasztó módban, de te: itt vagy. Kényeztesd magad azért a vágyadért, hogy létre akarsz hozni valamit.

A kezdők tudata

Cseréld az okosságod zavarodottságra.

Rúmí

Próbálj nyitott, rugalmas elmével közeledni ehhez az egészhez, tedd félre, amit esetleg korábban mondtak neked, ugyanakkor azzal a meggyőződéssel olvasd e sorokat, hogy azért foglalkozol ezzel az anyaggal, hogy megtanuld, hogyan evezz a saját kenudban.

Amikor más írók gyakorlatát figyeled meg, az a legfontosabb, hogy ne tántorítson el, ha a módszerük nem felel meg neked. Én sem voltam mindig ilyen bölcs, és gyakran tévútra kerültem, ha valami idegenül hangzott a számomra. Évekkel ezelőtt hallottam, amikor egy író arról beszélt, hogy a regénye cselekményét egy Excel-táblázatban tervezte meg. Akkoriban a munkahelyemen részben épp attól szenvedtem, hogy képtelen voltam használni az Excelt, és folyton féltem, hogy rossz gombot nyomok meg, és mindenhova rossz adatokat töltök be. „Jaj – gondoltam szomorúan –, ha Excelt kell használni egy könyv megírásához, akkor sosem leszek rá képes.” Emellett keserűen és boldogtalanul gondoltam arra, hogy egyetemi diploma nélkül nem jutok előrébb. Ma is hajlamos vagyok irigykedni mások írói környezetére. „Ó – gondolom, amikor arról olvasok, hogyan fejezte be egy író a regényét –, ha nekem is volna egy kunyhóm a kertben, vagy magamban volnék egy erdőben, vagy rezidens ösztöndíjat kapnék egy flancos amerikai egyetemen, akkor én is képes volnék többet és jobban végezni, de hát így…” Manapság el tudom csípni ezeket a gondolatokat, és felismerem, hogy ez az általános belső hang megnyilatkozása, ami elvon a munkától, és boldogan hajtok tovább.

Vannak írásról szóló könyvek, amiket nagyon szeretek, de nem mindig szeretem őket teljes egészében. Mondjuk, azt gondolom, a harmadik fejezet megváltoztatja az életem, de a kilencediknek semmi értelme. Sírni tudnék azoktól a kreatívírás-könyvektől, amelyek túlzottan a szerkezetre koncentrálnak. A szerzőik mintha élveznék, hogy a klasszikus háromfelvonásos szerkezetet fejtegetik, a hőst, az ellenfelét meg a többit, de számomra ez túl rideg megközelítése a dolgoknak, és tudom, hogy soha nem vezetne semmi jóra, tehát megtanultam nem foglalkozni vele. De lehet, hogy téged izgalommal tölt el az ilyesmi. Ez a te küldetésed: neked kell átkelned a sok érdekes, egymásnak ellentmondó, zavarba hozó tanácson, amit kapsz, és meg kell találnod a saját utadat. Hát szemezgess bátran!

És érezd magad feljogosítva, hogy kételkedj bennem, vitatkozz velem! Bizonyos részek megfognak majd, mások nem. Ami az egyik embernek beválik, a másiknak nem. Elmesélem, hogy én hogyan csinálom, de nem szabad eldöntened, hogy ha nem szeretsz reggel azonnal írásba kezdeni, vagy ha éppen szeretsz terv szerint dolgozni, az azt jelenti, hogy nem vagy író. Inkább hajítsd át ezt a könyvet undorral a szobán, mint hogy bármi eltántorítson benne.

Tehát engedélyezem, hogy bármit figyelmen kívül hagyj, amit mondok: úgyhogy haladjunk is tovább.

ELSŐ RÉSZ
Előkészület

Az én kibányászása

Képzeljük magunkat egy bányának! Apám bányász volt, és emlékszem, hogy amikor hazajött az éjszakai műszakból piszkosan, még a szempilláján is szénpor volt. Anyám parasztreggelit sütött neki – vacsorára és reggelire is –, és apám elmesélte, mi minden romlott el: mesélt eltört fúrófejről, áradásról és vízbeömlésről. Gyakran volt veszélyben – ma is sántít, mert egyszer beszorult két szerelvény közé. De szerette a munkáját: a problémamegoldást és az összetartást, a kristálydarabokat, amiket a föld alatt talált.

Nem szabad sietni, magyarázta. Mindig érdemes jól megnézni egy feladatot. Úgyhogy most mi is az előkészületeket végezzük el. Felmérjük a projektet, összeszedjük az eszközeinket, és indulásra készen állunk. Aztán: kitermelés! Lemegyünk az aknába, mélyen leásunk magunkba. El kell fogadnunk, hogy ez a munka nehéz lehet, sőt esetleg veszélyes is. Magunknak kell az aknát mélyítenünk. Sárosak leszünk, piszkosak, és mindenféle kihívással kerülünk szembe. Nem vezet lefelé elegáns lépcső. Nem sétálhatunk le csak úgy, hogy kiemeljük a kész projektet – egy gyönyörű aranyszobrocskát, mondjuk –, hogy azonnal kitehessük a kandallópárkányra. Le kell szállnunk a föld alá, hogy megtaláljuk az aranyat – ami nehéz dolog, mert egyelőre nem tűnik aranynak –, aztán felhozzuk a fényre.

Aztán felmérjük, hogy mink van. Megtisztítjuk, kifényesítjük, és megolvasztjuk, hogy valami mást készítsünk belőle.

Végre csináltunk valamit, amivel elégedettek lehetünk, és gondolhatunk rá, hogy másokkal is megosszuk.

A kész projektünk lehet fényes, csillogó dolog, ami díjakat nyer, de nem jutunk el odáig, csak ha lelkesen átadjuk magunkat a poros, szutykos, ragacsos munkának, amikor lebányászunk önmagunk mélyére.

Nincs sablon

Nem adhatok a kezedbe se sablont, se szabályokat. Lehet, hogy szeretnénk kapni egy használati utasítást, de ilyesmi nem igazán létezik, és nagyon unalmas is lenne, ha mégis létezne, mivel akkor mindannyian egyforma könyveket írnánk. Nem tudom az összes választ, és nem hinném, hogy lenne bárki is, aki tudná őket. Az írás rejtélyes, mágikus vadállat. Szeretném megosztani veled, amit tudok, de nagyon őszintén reménykedem benne, hogy az én megközelítésem is folyamatos munka. Remélem, mindez inkább tűnik beszélgetésnek, mint használati utasításnak: gondolkodnivalót ajánlok neked, nem szabályok sorát.

Régebben valóban úgy gondoltam, hogy semmi mást nem kell tennem, csak rákényszeríteni magam, hogy leüljek, és leírjak mindent, amit tudok, de kiderült, hogy a folyamat ennél szervesebb. Valószínűleg annak is kell lennie. A legjobb memoárok azok, ahol az író az élete eseményeit áttekintve friss következtetésekre jut, és a végére más ember lesz belőle. Szükségünk van egy kis lendületre. Ha valaki csak nekiülne, hogy leírjon mindent, amit tud, az talán karcolat lenne, vagy egy rövid esszé.

Gondolj azokra a regényekre, amelyek egy főszereplő köré szerveződnek, ahol egy jelen idejű lökés – például levelet kap, vagy hallja, hogy valaki meghalt – arra készteti ezt a szereplőt, hogy felidézzen egy fontos élményt az életéből. A szereplő mindig megváltozik a vizsgálódástól, vagy ha mégsem, akkor a regény kicsit lapos. Ezt a memoár esetén is érdemes észben tartani. Érdekel, hogy mi történt, és hogyan történt, de azt is szeretnénk tudni, miért érdekes ez ma is.

A sablon hiányában az jelenti a nehézséget, hogy úgy érezhetjük, elvesztünk vagy sodródunk a rémisztően üres lapon. Az viszont szerencse, hogy se helyes, se hibás módszer nincs. Szabad a vásár. Különféle megközelítések léteznek, amiket fel lehet fedezni, és épp ezt fogjuk tenni. Ez egy aktív folyamat, amelyben te leszel a kulcsjátékos.

Tartalom és eljárás

Itt vagyunk. El akarjuk végezni a munkát. Hol kezdjük? Mit kell tudnunk?

A „tartalom és eljárás” a terapeuták kifejezése. A tartalom az, ami velünk történt. Az eljárás annak a kísérlete, hogy feldolgozzuk. Hasznos lehet így gondolkozni az írásról is: a tartalom az életünk eseményei, a nyersanyagunk; az írás az eljárás, amivel kifejezzük az élményeinket a lapon. Abban is segíthet, hogy megértsük, mi közös bennünk és embertársainkban, és mi választ el tőlük. A tartalmunk a saját történetünk, csak ránk jellemző. Az eljárásunkat tanulhatjuk másoktól, és meg is oszthatjuk velük. Az első könyvem, a The Last Act of Love (A szeretet utolsó mozdulata) főleg tartalom. Az öcsém halálának története. A következő, A Manual for Heartache (Kézikönyv szívfájdalom esetére) főleg eljárás, mert úgy éreztem, sokat tanultam a gyászból és a szomorúságból, ami másoknak is hasznos lehet, a bánatuk okától függetlenül.

A tartalom és az eljárás elhatárolása azért is hasznos lehet, hogy mindenképp odafigyeljünk magunkra, miközben megpróbáljuk leírni az élményeinket. Mindig mélyen tekintettel kell lennünk a tartalmunkra, de az eljárásunkban lehetünk élénkek és kutatóak.

Az osztrigakés

Nem könnyű. Nehéz bejutni magunkba, kitermelni, átkutatni. Láttál valaha osztrigakést használat közben? Éles, hegyes szerszám, és egyszerre kell ügyesen és erővel használni, hogy a rétegek közé férjünk, és kinyíljon a kagylóhéj. Ha megcsúszik a kezed, megvághatod magad. Az írás is olyan érzés, mint amikor osztrigakést veszünk a kezünkbe, és a legérzékenyebb húsba vághatunk. Megzavarjuk az üledéket, felkotorjuk a múltat. A lényünk egyik fele valószínűleg azt kívánja, hagyjuk abba. A másik fele elszánt, és tudja, hogy végül jót teszünk magunkkal, ha ki tudunk hantolni valamit, amit eltemettünk.

Hogy kezdjünk hát neki? Lehet, hogy ezt a sok ásást kegyetlennek és agresszívnek érezzük. Hogy szelídítsük meg? A válasz: ahogy növekszik bennünk az elkötelezettség és az elszántság, felcsavarjuk az önszeretet és az öngondoskodás hangerejét is.

Vigyáznunk kell magunkra. Ez így van, bármilyen vízen evez is a személyes hajónk. Én szeretek értékes időt tölteni a barátaimmal, sétálni, futni, fürdeni, újraolvasni a kedvenc regényeimet, kimenni a természetbe, főzni és jó sokat aludni. Egészséges lista, igaz? Nem mindig volt így, de manapság próbálok vigyázni, hogy amitől rövid távon jobban érzem magam, attól később se legyek rosszabbul.

Ezt a tanácsot persze nem kell megfogadnod. Én se szoktam mindig. Nem megyek a szabadba, nem vigyázok magamra. A körmöm körül úgy lerágom a bőrt, hogy kivérzik, és fáj a gépelés. De már nem iszom le magam, és megtanultam, hogy ne vesszek össze másokkal, amikor valójában az írással van gondom. Mérgező mítosz, hogy szenvednünk kell a művészetért, és én – az esetek többségében – próbálok gyengéden bánni magammal, miközben fenem az osztrigakést.

Terápia-e az írás?

Ezt a kérdést gyakran teszik fel nekem, és azt hiszem, érdekes is. Megfigyeltem, hogy más írók idegesítőnek tartják, ami talán többet mond arról, ahogy a terápia iránt éreznek, mint bármi másról. Nincs egyértelmű válasz. Leginkább attól függ, mit értesz íráson, és mit értesz terápián. Segítségül hívtam egy szótárt, és ezt találtam: az írás „az írás gyakorlata vagy képessége” és „publikálásra szánt szövegek létrehozásának gyakorlata vagy hivatása”. A terápia „olyan kezelés, amely egy rendellenesség enyhítésére vagy gyógyítására szolgál”, terápiás az, aminek „jó hatása van a testre vagy a tudatra; hozzájárul a jóléthez”.

A kitermelésnek lehet terápiás hatása, mert katartikus, vagyis „erős érzelmek nyílt kifejezésével lélektani megkönnyebbüléshez vezet”. Valóban jót tehet velünk, ha azt, ami a bensőnkben összegyűlt, feltárjuk, és papírra vetjük. A szerkesztésnek is van terápiás haszna, mert amikor nagyon közelről nézed a szavaidat, az megközelíti a meditációt, észrevétlenül jutsz el a tudatosságnak arra a fokára, amire a terapeuták bátorítanak: ahol a gondolataidat figyeled.

Annak viszont, ha megosztod az írásodat mással, határozottan nincs terápiás hatása. Lehet ösztönző és szívderítő, de el is bizonytalanít és kimerít, és ne felejtsd el, hogy titokban soha semmi mást nem akarunk hallani, mint hogy zseniálisak vagyunk. Minden más gyakran kicsit sértőnek hangzik.

Mostanában fejfájás gyötör. Virginia Woolfra gondolok, akinek időnként hónapokra abba kellett hagynia az írást. Sosem tudom teljesen biztosra venni, de komolyan hiszek benne, hogy az írás inkább a kúra, mint az ok. Gyanítom, hogy az írás általánosságban jót tesz nekem, ha viszont a minőség vagy mások véleménye miatt aggódom, az rosszat. Ráadásul rettentő kemény munka. Azt tapasztaltam, hogy az ötleteket, kezdősorokat, első fejezeteket, dialógusokat lefirkantani igazi élvezet, de ezeket a kezdeti skicceket befejezett, olvasható dologgá formálni fárasztó. Utána viszont nagyszerűen érzem magam. Mintha lefutottam volna a maratont, vagy megmásztam volna egy hegyet. Nincs ehhez fogható izgalom.

Szokás azt hinni, hogy választani kell: vagy az egyik, vagy a másik. Megkérdezik: „Ha terápiára járok, kevésbé valószínű, hogy megírom a könyvemet?” Nem hinném, hogy így lenne, de különben is, úgy gondolom, hogy önmagadat az írói projekted elé kell helyezned. Furának és tévedésnek érzem, ha valaki azért tartja magát szándékosan rossz állapotban, hogy aztán írjon róla. Mindenesetre az írás és a terápia gyakran hosszú ideig elnyúlik. Végezheted őket párhuzamosan is, mint én.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant SC – SIL Open Font License
Inter – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License