BORÍTÓSZÖVEG

„Az augusztus az év vasárnapja. Én ennek megfelelően éppen úgy éltem az életemet, mint az a gyerek, aki azt hazudja, hogy nem adtak fel semmit matekból, és tök nyugodtan megnézheti az esti filmet, de csak azért, mert már pontosan tudja, hogy be sem megy hétfőn az iskolába. Úgy tettem, mint aki nem veszi észre, hogy pillanatokon belül véget ér a nyár, és olyan kijózanító ötfokos reggelek jönnek neonfényes folyosókkal, mások energiaitalának és dohányfüstjének tapintatlan szagával, hogy a saját gyomorsavamban fogok megfulladni, és pillanatokon belül lesz itt akkora november, hogy hetekre eltakarja a napot, és egy használható fényképet nem lehet majd készíteni a nyílt utcán délben, mert annyira sötét lesz.”

Barna negyvenéves. Egy rendezvényszervező cég kreatív igazgatója. Túlsúlyos, mozgáshiányos, háromgyerekes családapa, félművelt, arrogáns, szorongó átlagember. Aki nem szereti se magát, se az életét. Aki kezdi megérteni, hogy ő sem él örökké, és már sohasem fogja valóra váltani a kamaszkori álmait.

Amikor azonban az egyik unalmasnak induló napon egy közhelyes félrelépéssel megpróbál kitörni a közhelyes életéből, még nem sejti, hogy ezzel kihívja maga ellen a sorsot. Büntetése – vagy éppen jutalma? – pedig az, hogy egy szürreális találkozás után újra le kell élnie az életét. Tessék, most kezdheti elölről! Élhet máshogy. Úgy, ahogy eddig nem mert. Végig kell csinálnia az egészet!

Még egyszer.

Spáh Dávid könyve a mai késő harmincas és fiatal negyvenes korosztály generációs regénye, amely szívet tépő humorral, maró gúnnyal mutatja be egy nemzedék útkeresését és életközepi válságát.

© 2022 Spáh Dávid

© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-604-165-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

Szerkesztette Benedek Ágota

A szöveget gondozta Horváth Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS

Hiába neveltem magamból zenehallgató embert, számomra a koncert legfontosabb pillanatai azok, amikor a zenekar beérkezik a helyére, némi széknyikorgatás után az oboa megad egy A-t, és mindenki rákezd. Hangolnak. Tíz másodperc. Megnyílnak a rétegek, kibomlanak a hangzások szférái. Mintha kinyílna a koncertterem teteje, és felette maga az égbolt a május végi fél nyolcas lemenő napban, mint a római freskókon. Merő giccs. De mindegy is, mert belép a karmester vagy a zongorista vagy mindkettő, és mindenki tapsol, és vége ennek a spontán, magától születő műnek. Megint néma csend, beint a főnök, és innentől mindent csak kottából.

Nevetséges, de én sajnálom, ha elkezdődik, amire valójában befizettem. Maga a koncert. Addig ezek a fekete ruhás emberek mind egyszerre, mégis magukban játszottak. Csakis a hangszerük hangjára figyeltek.

A. A. A.

A valóság minden tarkaságát elzenéli ez a káosz, ami egyetlen hangra épül. Meddig lehetne folytatni? Meddig bírnák ki ezek a filharmonikusok (ha így hívják a zenekart, akkor egy kürtös egy darab filharmonikus?), szóval meddig bírnák, hogy ne kezdjenek valami szokványos értelemben vett melódiát, valami betanultat húzni, vonni, fújni, pengetni, leütni? Mi történne a koncertteremben, ha a karmester egyetlen feladata az lenne, hogy leintse az egészet?

A hangolás egy minden koncerten előadott szimfónia, ami a legtömörebben beszél az élet szépségéről. A fiatalságról. A gyerekkorról. Csak most kezdődik minden. Enélkül nincs koncert. Enélkül nem lehet zenélni. Enélkül nincs semmi. Aztán, amikor már beint egy törékeny testű, minimum Liszt-díjas zsarnok, és előadatik a bepróbált műsor (jó esetben egy kis bepróbált ráadással), valójában már az elkerülhetetlen vég, a ruhatár felé tartunk.

Velem az a baj ebben a különös jelenben, hogy nem tudom, hol járunk. A világban, amiben a harmónia nyugalmát a disszonancia őszintesége és szenvedélye váltja fel, nem lehet mindig tudni, hogy megérkeztünk-e már, vagy még el sem indultunk. Mi lesz, ha bejön a maestro? Ha int? Hirtelen véget ér majd a világ, vagy csak most, csak ezután kezdődik minden?

A zenekar mindenesetre egyre hangosabb.

ELSŐ RÉSZ

1

Elkéstem.

Nem szoktam, de nem azért, mert a pontosság egy ügy számomra. Mindig jóval korábban tudom, hová, mikor fogok odaérni, és igyekszem eszerint intézni a találkozóimat. A megérzéseimen kívül az is hozzájárulhat a látszólagos pontosságomhoz, hogy ez engem nem érdekel. A pontosságra való törekvés olyan szörnyű kényszereket szül, amikbe szó szerint bele lehet betegedni, és ez nagyobb gond, mint kidobni valaki más életéből néhány percet a kukába. A késéstől való félelem okozhat olyan emésztő szervrendszeri tüneteket, amelyek következtében a szorongó embernek újra és újra vissza kell fordulnia, hogy izzadó orral, nagykabátban a perem alá spricceljen, aminek következtében aztán csak még később tud elindulni, de már gyűrött blúzban és elkent sminkkel.

Az elkésőre ráadásul rettenetesen meg tudnak sértődni a többiek. Igazolt sértődés. Mély és személyes. Vannak, akik már-már drukkolnak, hogy kicsit késsen, akire várnak, mert így egészen máshonnan kezdhetnek tárgyalni. Akinek egy nagy bocsánatkéréssel kell belépnie az ajtón, az könnyebben belemegy a kilencvennapos átutalásba. De a szuvas fogú hivatalsegéd is fennhangon tehet pikírt megjegyzéseket a sebészprofesszornak, ha az beállt a dugóba egy fél órára. („Mert még mindig nem hiszi el, hogy a Waze igenis okosabb nála.”)

Szerintem meg mindegy. Akit megvárnak, az késhet, aki pedig szórakozik az időnkkel, azt ne várjuk meg. Szép dolog a pontosság, de beledögleni éppen akkora hülyeség, mint jobb embernek érezni magunkat tőle.

Kivéve, ha pénzről van szó. (Aki most hangosan kimondta, hogy az idő pénz, az szégyellje magát!) Amikor régebben elő-előfordult, hogy elkéstem valahonnan, csodálatos hitelességgel tudtam hazudni arról, mi vezetett a csúszáshoz. Mindezt persze úgy, hogy én legyek a körülmények áldozata, aki igazságtalanul szenved, és a legkevesebb, amit tehetnek érte, hogy még a héten elutalják a pénzét.

Kénytelen vagyok ugyanakkor közbeszúrni, hogy az igazi trágyás-csizmás sültparaszt viselkedés a „korábban érkezés”. A szolgáltatóipar végtelenül agresszív lázadása ez, igyekezetbe, a pontosság oltárán hozott áldozat látszatába csomagolva. Mikor a gázszerelő háromnegyed hétkor kicsengeti az embert a reggeli ürítés szakrális magányából, vagy mikor a reptéri taxi fél órával korábban, járó motorral ingerli a kutyát, felébresztve a környéket meg az ember gyerekét fél ötkor, mert őmiatta ugyan el nem késünk, az hétszentség. Büszkén jelenthetem ki, hogy ilyesmi miatt még soha nem szorultam mentegetőzésre.

A mostani késésem viszont olyan helyzetbe sodort, amire semennyire nem voltam felkészülve. A késés okának története ugyanis annyira fantasztikus, hogy aki ezzel takarózik száz perc késés után, azt én nem tudom komolyan venni.

A metrón ültem. Éppen egy üzenetet készültem elküldeni a telefonomról, amit a vonal túlsó végállomásán kezdtem el megfogalmazni. De ekkor a telefonom eltűnt. Egyetlen képkocka, azaz a másodperc huszonötöd része alatt. Huss! Többé nem volt a kezemben. Ahogy felnéztem, már a metró erősen csapódó ajtaját láttam, és a tolvajt, aki valószínűleg nem először hajtotta végre a következő műveletet. Odaáll az új szériás, félmilliós szart nyomkodó utas mellé, közvetlenül az elsőbbségi ülőhely (melyet a kedves utas minden jogalapot nélkülözve foglalt el) és a csapóajtó közé. Vár. Vár, amíg Szalóczy Pál bemondja, hogy: „Kérem, vigyázzanak, az ajtók záródnak!” (Vagy most már csak pittyegés van, és villogó jelzőfény az ajtó felett? Mindegy.) Amikor az ajtó két szárnya egymás felé lendül, akkor kell a jobb lábat emelni, a ballal térdből rugózva kilőni, jobb kézzel az ajtó bal szárnyának gumipereménél átlökni a testet a szűkülő résen, és természetesen mindeközben villámgyorsan megragadni és az addigi tulajdonos kezéből kirántani a mobiltelefont, könyökből erősen felfelé tépve azt, hogy a károsult első, ösztönös, kapkodó mozdulata célt tévesszen. (Bár a legtöbben, mint én is ebben a pillanatban, félig nyitott szájjal, félig csukott szemmel veszik a levegőt.)

Tehát.

Készüléket felfelé rántjuk, eközben a bal láb térdét magasabbra kell emelni, folytatva a futólépést, amivel a jobb talp már megérkezett a biztonsági sáv gumiszőnyegére, a bal kéznek pedig úgy kell kibukkannia a kocsi űrszelvényéből, mintha egy szabályos gyorsúszó kartempót magyaráznánk valakinek a medence partján állva. (Kinek?) Amíg az induló szerelvényben a sértett levegőért kapkod vagy káromkodik, de a vészféket azt úgysem, biztosan nem, ezer százalék, hogy a büdös életben nem húzza meg, addig már csak gyorsan normális, de tempós mozgásra kell váltani a peronon, hogy kerüljük a feltűnést. Így kell ezt csinálni. Így csinálja egy profi. De volt valami, amivel nem számolt.

A városi metróhálózat eredeti szerelvényeit a hatvanas években tervezte és 1972-re szállította le a Szovjetunió. Ha engem kérdeznek (senki nem kérdez), az eredeti kialakítás kívül-belül mesterien esztétikus volt, és bár évtizedekig hozzájárult több százezer fővárosi depressziós és alkoholista világképének elszomorításához, mai szemmel mégis egy art déco műremeknek látom. Az Ev3 utasterének világítótestei, a krómvázakra húzott bőrkapaszkodók és az a zöld és kék árnyalatú festék, amit a külső és belső felületekre felvittek, ami a KGST-országokban élők számára visszaköszönt minden műszaki berendezésen a repülőgéptől az atomerőművön át az űrhajó vezérlőpaneljéig. (Mindegy. Öreg vagyok, ahogy az is, aki tudja, miről beszélek.)

Meglepő módon még ezek az örökkévalóságnak épített tömegközlekedési titánok is el tudtak kopni negyven-ötven év használat után, így cserére volt szükség. A csere azonban elmaradt, és helyette egy önmarcangoló lelkiismeretességgel végiggondolt közbeszerzés idegölő körültekintéssel megszült eredménye nyomán, immár a Szovjetunió híján, az Oroszországi Föderáció nyerte el a lehetőséget, hogy csere helyett világszínvonalon elvégezze a szerelvények felújítását. Az eredmény annyira brutális lett, hogy annak pontos leírásához meg kellene tanulnom oroszul. Nemcsak a belső tér és a világítótestek kaptak már-már a kétezres évek hajnalát idéző hangulatot 2017-ben, de olyan masszívra és elnyűhetetlenre pattintották a vonatokat, hogy egy Szpartak Moszkva – Fradi meccs utáni kulturális fesztivál se tehessen bennük olyan kárt, amit felmosóronggyal ne lehetne eltüntetni a járműmosóban. Bivalyerősek lettek az ajtók is.

Így történhetett meg, hogy a telefonom új tulajdonosa nem számíthatta ki pontosan az ajtószárnyak meglendülése és az összecsapódás között eltelő időt, ami egy, a kettes vonalon közlekedő Alstom esetében akár fél másodperccel is hosszabb lehet. Nem beszélve a záródás stabilitásáról. Túl későn kezdte meg bal kezével a gyorsúszómozdulatot, aminek következtében az ajtó kicsivel a csukló felett rabul ejtette a karját. Pulóver és vékony dzseki volt rajta, de így is nagy ütés érte, amit egy hangos „bááásszádmeeeg”-gel reagált le, de a telefont nem engedte el.

A szerelvény elindult.

Ekkor álltam fel a helyemről, és az ajtóhoz léptem. A srác szedte a lábát, és ahogy találkozott a tekintetünk, egy pillanatra elnevette magát kínjában. Én teljesen nyugodt voltam, és én sem tudtam visszatartani a mosolygást, miközben a fejemet ingattam. A szerelvény gyorsított. A tolvaj most már megijedt egy kicsit. Futnia kellett, de a telefont még mindig nem engedte el. Én elég undok arccal, nagy elégtételt érezve, a jobb tenyeremet felfelé tartva felemeltem a kezemet, az ujjaimat lazán összezártam, kis horgot formáztam a mutatóujjammal, és intettem: „Add csak szépen vissza!”

Az utolsó kocsiban voltam. Fontos körülmény, hogy ezen a vonalon az utolsó előtti állomás a legforgalmasabb közlekedési csomópont. Itt gyakorlatilag mindenki leszáll. Mikor oldalra néztem, hogy látja-e valaki, mi folyik itt, észrevettem, hogy rajtam kívül csak egy néni utazott a kocsi másik végén.

Gyorsultunk.

A fiatalember a jobb kezével belekapaszkodott az ajtószárny peremébe, és próbálta szétfeszíteni, miközben kifelé rángatta a beszorult karját, de az meg sem moccant, mert a kabát és a pulóver felgyűrődött rajta, áthúzni meg nem tudta. Végre elengedte a telefont, ami a szerelvény padlójára esett.

– Segíts már, bázmeg! – szólított meg az üvegen át.

Két kézzel belekapaszkodtam az ajtó nyílásába, de nem mozdult. Megfogtam az ülés mellett húzódó korlátot, és azzal ellentartva téptem magam felé az ajtót, de semmi.

– Tessék már segíteni! Vészfék! Húzza meg a vészféket! – kiabáltam a néni felé, viszonylagos higgadtságot erőltetve a hangsúlyozásba.

A néni felállt, de azonnal meg is tántorodott, rettegett, hogy elesik. Már magától is elég zavart volt szegény, és nagyon törékeny. A fiú nem tudta tartani a tempót, és ordítva elesett. A beszorult karja tartotta. Felhúzta magát, és megpróbált a szerelvény oldalában megkapaszkodni. Valami filmben láthatta, de nem nagyon volt mire állnia. Közben eszelőssé vált a tekintete a rémülettől, ahogy a peron végéhez közelítettünk.

Elengedtem az ajtót, és hátat fordítottam. Balra fent megláttam a vészféket, és rávetettem magam. Abban a pillanatban, ahogy meghúztam, ki is repült a kezemből a kallantyú, mert a blokkolástól szállni kezdtem a kocsi eleje felé, a néni pedig már úgy pattogott a padlón, mint egy golyó a flipperben. Mikor ezt később felidéztem, mindig számolni kezdtem a másodperceket. Egy: sikítva és az egész szerelvényt recsegve megrázva fékezni kezdtünk. Kettő: a vonat álló kerekekkel, fülsiketítően csúszott a síneken. Három: egy fémes csattanásra elnémult a fiú sikoltása. Négy: megálltunk.

Az egész kihallgatásom a helyszínelés alatt egy szűk órát tartott.

Megérkeztem a prezentációmra. Nem kértem elnézést, csak tettem a dolgomat.

Az üzenetet nem küldtem el. Soha.

2

Mindig azt gondoltam, hogy vannak áldozattípusok. Többnyire jóravaló, egyszerű emberek, akikkel nem szabad viharos időben repülőre szállni. Gáborok és Ildikók. Az ittas vezetők például meg szokták úszni a baleseteket, amikben mindenki más odavész. Vajon ez a fiú mindent megúszott eddig?

Ha őszinte akarok lenni (nem nagyon akarok), akkor el kell ismernem, hogy azok közé tartozom, akikre azt szokták mondani, hogy „ennek csak megszületnie volt nehéz”. Tévedés. A helyzet az, hogy nekem az sem volt nehéz. Ennek némiképp ellentmond, hogy születésemkor hajtottam végre az első és mindmáig utolsó öngyilkossági kísérletemet. Nem egyedülálló jelenség. A szülőcsatornában elhelyezkedő, startra kész ember meggondolja magát, és a saját karját emeli fel akadályként a feje fölé vagy alá, attól függ, honnan nézzük. Ennek következtében a szülés előrehaladtával olyan mértékben csökken a vérkeringés szabadsága, hogy elkerülhetetlenné válik az oxigénhiány okozta agykárosodás. Ez körülbelül annyira hatékony, mintha a születő gyermek végső elkeseredésében felakasztaná magát az egyetlen elérhető zsinórral, ami a keze ügyébe kerül. Anyám szenvtelen és még nálam is komolyabb szuicid tendenciákkal küzdő orvosa az életét unalomba taszító rutinnak köszönhetően észrevette a szívhang szabálytalanságát, és villámgyorsan lyukat vágott az anyukámra. Fast lane. VIP. Gyorsított eljárás. Amíg mások óránként fél centivel haladtak át az anyjuk keservin a születés csodája felé, én már ettem, ittam, papírmunka elintézve, le is dőlnék egy órára, köszönöm szépen, ti jöttök. És ez így megy negyven éve. Legalábbis mindenki így gondolja körülöttem.

Sokáig én is ezt hittem, és egész életemben bűntudatot éreztem, amiért a becsülettel küzdő Ildikók és Gáborok, jó tanulók, szolfézsosok és öttusázók, matekfaktos és hittanos pirospontok, valamennyien kevesebb figyelmet és jutalmat kaptak, mint én. Bűntudatom volt, amikor a Mekiben nyugdíjasokat kezdtek tálcaszedésre alkalmazni. Inkább az utcán ettem meg az almás pitémet, csak ne lássam, hogy valakinek a nagymamája, aki biztos nagyszerű pedagógus volt, vagy özvegy szövőnő, aki nem tud kijönni a kisnyugdíjából, mert átverte a Torgyán vagy a Horn (korosztályos referencia), törölgeti a Big Mac-szószt az ordibáló szakközépiskolások után, miközben én itt zabálok.

Most viszont nem volt semmiféle bűntudatom. Nem volt már akkor sem, amikor zsebre vágtam a telefonomat, amin egy karcolás sem esett, se amikor a felszínre érve elhaladtam a metrópótlóra váró káromkodó emberek százai mellett, se amikor a leizzadt, mentegetőzésekbe kényszerült kollégáim előtt átsétáltam a tárgyaló előterén, és az asztal végéhez lépve beszélni kezdtem. Nem volt bennem semmilyen bűntudat, és nem kérdőjeleztem meg a saját mentális egészségemet akkor sem, amikor terveim ismertetésének egy pontján, tündöklő mosollyal az arcomon, egyszer csak folyni kezdtek a könnyeim, de nem azért, mert meghatódtam volna a minduntalan elém villanó rohanó fiú rettegő szempárjának képétől, hanem mert ez a munkám része volt.

Úgy kell sírni, hogy tényleg hagyod magad meghatódni a saját szófosásod keltette érzeményeken, de mintha te ezt észre sem vennéd, vagy csak mernéd vállalni. Mint egy férfi. Akkor aztán a nagy ember a hallgatóságban megmutathatja, hogy azért ő a nagy ember, mert ő bírja könnyek nélkül, vagy ha megvannak a színészi képességei (igazán nagy embereknél ez ritka, de azért van rá példa), akkor megmutathatja a közép- és felsővezető csajsziknak, hogy ő is ember. Neki is van szíve. A megfelelő pillanatban kicsorduló könnyek kitűnő lehetőséget adnak a hallgatóság tagjainak, hogy egy kicsit szerepeljenek a többiek előtt, vagy éppen meg se rezdüljenek, ami hát tulajdonképpen ugyanaz.

Gond nélkül kikapcsoltam a párhuzamosan futó gondolatmeneteket, és szinte élveztem, hogy úgy beszélek, úgy interpretálok, hogy közben semennyit nem kell foglalkoznom mindazzal, ami a mondandóm mögött áll. És a következményeivel sem. Pontosan tudtam, hogy ez megvan. A bűntudatnak még csak a szikrája sem csillant fel bennem, amikor tapsoló emberek között kezet ráztam ezzel a folyton vitorlázásról vagy síelésről beszélő, télen is mindig napbarnított férfival, akivel eddig már egy kisebb autó árát vacsoráztuk el (mondjuk így), aki nagyon nagy pénzekről döntött, és akit én annyira lenéztem, hogy ebben a pillanatban még a neve sem jutott eszembe, és ezért lefőnököztem – ami nagyon merész és elbizakodott lépés volt a mindig óvatosságra intő cégtársaim szemében. A napszítta gazdag ember majd elolvadt. Én pedig mindeközben továbbra is a szégyenérzet legapróbb csírácskája nélkül valahol teljesen máshol voltam.

Az a baj az ösztönös brillírozással, az improvizált zsenialitással – amikor is az ember úgy érzi, hogy képes egyszerre egykerekezni, dekázni egy sárgadinnyével, viccet mesélni mandarinul, és szájharmonikán eljátszani a Marseillaise-t –, hogy aztán koncentrált állapotában is ugyanígy akar majd sziporkázni. A legügyesebb zsonglőr nem gondol a kellékekre és a körülményekre. Valahol messze jár. A többi csak ritmus. Táncol. Közben bárhol járhat az elméje. A vacsoráján, Zebegényben, vagy hogy mennyire gyűlöli a sógorát. De ha valami megzavarja ebben, és véletlenül koncentrálni kezd a kezére, a lábára, a magasságra, a kötélre, már esik is szét az egész. Nekem most nem kellett ettől tartanom, mert miközben elragadtatással beszéltem arról, mekkora élvezettel vetettük bele magunkat a munkába a csapattal (rettenetesen gyűlölöm ezt a szót), a tekintetem a terem csukott ajtajára tévedt. Lehet, hogy annyira jó a fülem, hogy a vastag faajtón át húsz méterről meghallottam a lépteket a puha padlószőnyegen, de ezt őszintén kétlem. Azt viszont pontosan éreztem, hogy nem vehetem le a szememet a kilincsről.

Egy kövér emberben különös ösztönök fejlődnek ki. Tisztában vagy vele, hogy mindig izzadsz, hogy nagyon nem mindegy, hogy áll a hajad, meddig hagyhatod lecsúszni a nadrágodat, hogyan kell rábuggyannia az XXXL-es, ámde slim fit ingnek az övre (szűk fazonból óriásméret, ugye), hogyan vedd le és kapd vissza időről időre a hártyavékony zakódat, hogy takarja, amit kell, de ne izzadj foltokat a mellkasodra. A milliónyi kis rutin nagyon csekély javulást eredményez csupán az összképen, de azt is meg kell becsülni, mert egy icipicit jobban érzed tőle, hogy a lágyékod és a combjaid szőrös párnácskái között talán még van valami. Ez persze kevés. Ráadásul egyetlen beállításra optimalizálod a megjelenésed kompozícióját, mégpedig a tükörrel pontosan szemben állva. Ösztönösen kerülöd, hogy oldalról lásd magad, és eljusson az agyadig, milyen távol ér véget a hasad a válladtól. A kövér ember hasa szemből valami férfiasságot tud hazudni. Ebből az irányból nézve azt is nehezebb eldönteni, hogy háj vagy izom alkotja a széles mellkast, természetesen csakis amennyiben a kövér férfi keblei nem harapnak rá a textíliára.

Meg vagy emberesedve, ahogy azt mondani szokták. Várod a telet, hogy egy jó esésű pulóverben végre ne folyjon rólad a víz patakokban, és előszeretettel utazol észak-európai országokba, mert hát nagykabát magas gallérral. A külső viszonylagos elfedésével persze még nem leszel több, mint egy aranyos plüssmaci a gyerekágy sarkában. A baszatlanság mély verméből csak humorral lehet kimászni. A kövér tudja, hogy ha ki fog nyílni az ajtó, ott megvan egy mindent eldöntő első benyomás születésének soha vissza nem térő esélye. És most egy ajtó nyílni készült. Zakó fel, hagyod szépen beszélni a másikat, hogy majd pontosan kiszámított intonációval szólalhass meg a megfelelő pillanatban. Has be, haj ki a homlokból, de kínosan ügyelve rá, hogy a tenyér bőrének zsírja ne kenődhessen el az arcbőrön, mert az további izzadást generálhat. (A fiúnak a peronon megizzadni sem volt ideje.)

Az elérhető legelőnyösebb pózba vágva magam néztem tehát a tárgyalóterem ajtaját. Belépőkártya-pittyenés, kilincs. Most az jön, hogy én meglátom, ahogy belép, az átható tekintetemet egy, az orrcimpa és a szájzug alig látható rezdülésével kísért, a kilégzés során a szem enyhe hunyorítása nyomán megjelenő, úgynevezett bujkáló mosollyal rászegezem, aztán amikor az érkező tett pár lépést a szobában, vagy tétován megáll a mögötte visszacsukódó ajtó előtt, a bal kezemet a velem poénkodni próbáló nagy ember alkarjára teszem, aki azonnal elhallgat, és ezt a csendet kihasználva mondok majd valamit. Valami nagyon jót. Egy tökéletes mondatot. Nem tudom, mit, mert ebben a pillanatban még mindig fogalmam sincs, hogy ki fog belépni, de a kilincs már megindult, úgyhogy a ritmust már érzem.

Beszélgetőpartnerem is teszi a dolgát, a maga kis ritmustalanságában nyökög a tavalyi Kékszalagról. Egy másodpercnél majd belép a bal láb, beérkezik a lány lehajtott feje, kettőnél felnéz, egyenesen rám, hiszen nem érti, hogy lehet, hogy már az ajtót figyelve vártam őt, nem is tudja levenni majd a tekintetét rólam, három, négy, hagyom közeledni egy kicsit, ötnél megfogom a főnök kezét, hatnál megszólalok. Ennyi időm van kitalálni, megfogalmazni, megérezni, mi lenne a tökéletes mondat. Az a mondat, amitől majd nem fogja észrevenni, hogy kövér vagyok. Amitől egy végtelenül sármos, fiatal, egészséges és ragyogóan szellemes fiút lát majd ott, ahol én állok.

A kövér ember ilyen képességekkel ruházza fel magát, hogy ne kelljen elsüllyednie a szégyentől, amit a létezése miatt érez a nap minden percében. (Amúgy meg mit képzeltem? Hogy majd megjelenik Demi Moore a Zaklatás című filmből, orrnyeregre tolt szemüvegben, kellékmappákat szorongatva egy kiskosztümben, és kiosztja a nyomtatott memókat a meeting résztvevőinek 2021-ben? Tényleg, mi a lófaszt gondoltam? Simán beléphet az ajtón az irodaház biztonsági őre, hogy gázszivárgás miatt mindenki hagyja el az épületet.)

Az ajtónyílást figyelve rettenetes gyorsasággal lezajlott bennem a ritmusváltás. Az ajtóban egy gurulós kis kabinbőrönd jelent meg, nekiütközött az ajtó mindkét szárnyának, aztán megállt. Nyilvánvaló volt, hogy az illető képtelen egyszerre tartani az ajtót és betolni rajta a bőröndöt, viszont egyre dühösebben próbálkozik. Én, túlreagálva a góré történetének egy kábé-poénját, úgy tettem, mint akiből kiszakad a nevetés. A többiek természetesen követték a példámat, és az ő derültségük kisebb hangzavarát kihasználva megérintettem a nagy ember alkarját, és kicsit közelebb hajolva megjegyeztem, hogy annyit járok pisilni, mint egy óvodás kislány. Mikor az ajtóhoz léptem, a kis bőrönd már olyan hisztérikusan ficánkolt, hogy biztos voltam benne, az, aki a nyelét rángatja, már zokog. És megint igazam volt. Kitámasztottam az ajtót, végre elmúlt a zörgés, és akkor felnézett.

Mint a feldobott kő, ami mielőtt visszapottyan, perdül még egyet a levegőben, úgy állt meg a szívem és minden, amit táplált. Holtpontra jutott további működését illetően. Igen, ez egy nagyon szép nő volt. Attól viszont még nem kerül senkinek veszélybe a keringése, mert meglátott egy nagyon szép nőt. Itt arról volt szó, hogy ő is meglátott engem. Éreztem, hogy lát. Hogy mindent lát. Átlát mindenen. Hát ezért kerültem holtpontra. Láthatóan ő is tisztában volt vele, hogy milyen helyi értékkel bír ez a pillanat, mert egy lélegzetvételnyi időre felfüggesztette a sírást, és lemondó komolysággal suttogta:

– És most még ez is?

Aztán pontosan onnan folytatta a zokogást, ahol egy másodperce abbahagyta, az én keringésem is kénytelen volt újra munkához látni, hogy meg tudjak szólalni, mert valamit muszáj volt mondanom.

– Biztos, hogy be akarsz ide jönni?

– Be kéne – szipogta, miközben az elvékonyodó felső ajkán irányt váltott egy könnycsepp vagy az orrából útjára indult csillogó kispatak.

– Itt mindenki egy fasz.

– Akkor most mit csináljak?

– Elviszlek nyaralni.

Nehéz lenne megmondani, melyikünk lepődött meg jobban a kijelentésemtől.

– Holnap legkésőbb tízre itt kell lennem. – Ahogy meghallotta a saját hangján ezt a szomorú tényt, a sírás még nagyobb erőt vett rajta.

– Itt leszel.

Azon gondolkodtam, mikor kellene megkérdeznem a nevét és megmondanom a sajátomat. A hangolás viszont elnémult a fejemben, a zenekar harmóniákat kezdett játszani, és észrevétlenül eltűnt a szemem elől a rohanó tolvaj arca is. Becsukódott mögöttem a terem ajtaja.

3

A szálloda egyedülálló szépségű fürdőjének napernyője alatt feküdtem egy fehér frottír fürdőköpenyben. A lány, akinek még mindig nem tudtam meg a nevét, mert Ben és Jenny Affleck néven jelentkeztünk be a recepción, tökéletes kényelemben hevert a mellkasomon, azaz alig hallhatóan horkolt egy napszemüvegben, mint aki egy Las Vegas-i lánybúcsút igyekszik kiheverni. A karom a nyaka alatt, mint egy IKEA-s hengerpárna, de nem zsibbasztotta el, mert néha hirtelen minden működni kezd.

Egy darabig arra gondoltam, hogy ilyen nincs a valóságban, hogy az ember nem csinál ilyet, csak filmekben, sőt csak reklámokban történik ilyesmi, és ott is sokkal szebb emberekkel. Elfelejtettem, hogy a szecessziós falak túloldalán ott lüktet ez a valaha félig európai város, ahol a mindennapjaink zajlottak, ahol végre minden vonalon újraindult a metróközlekedés, mindössze pár méterre onnan, ahol behúztam egy csillagos ötöst a cégemnek, ahol mostantól legenda leszek, és ahogy az én szemem is kezdett leragadni, éreztem, hogyan csusszan ki az elernyedő tenyeremből a lenémított telefonom, amin már öt nem fogadott hívásról jelent meg értesítés. Mind a feleségemtől.

Rövid ujjaimmal az étlapot próbáltam megszerezni a napozóágy melletti asztalkáról, mert fagylaltot akartam. Csokoládét.