© Falcsik Mari, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Borítóillusztráció © Mehul Patel/Arcangel

Sándor Dávid/Fortepan

Minden jog fenntartva

A szerző a mű megírásának idején
a Petőfi Irodalmi Múzeum Térey János-ösztöndíjasa volt.

A PRÁGAI CSATA Tobbacco Road
– Nashville Teens, kislemez, 1964

1968 nyarának végén leengedett hajjal, farmernadrágban és ujjatlan kockás ingblúzban belépek a Böszörményi úti férfifodrászműhely ajtaján, ahol le fogják vágni a hajamat.

A vakáció utolsó napjai ezek. Már mind itthon vagyunk, de még semmi komoly dolgunk, és a lebzselésre ráunó szüleink a nyáron elmaradt összes ügyeket el akarják intéztetni velünk, mielőtt visszazáródunk az iskolai rutinba. Nekem nagy nap ez a mai: életemben másodszor leszek rövid hajú – ezen a napon viselek utoljára hosszú hajat vagy harmincéves koromig.

Az én derékig érő dús hajam már egy ideje családi veszekedések tárgya. Visítok, ha anyám fésüli, sziszegek, ha a kádban szétterülő hajsátor tövén megérzem a csípős sampon hidegét. És fölháborodottan tiltakozom, ha anyám be akarja fonni a hullámtömeget. Mert én úgy szeretem, kibontva, hadd tekeregjenek a mélybarna tincsek, hadd zuhogjon le az oroszlánsörény kölyökpofám körül. Eddig anyám valahogy tűrte, hogy kócolom magam a vasútsorba torkolló Bán utcai biciklisprintekkel – autók még sehol, pompás versenyterep, lássuk, ki zúg le fék nélkül elsőnek a lejtőn –, vagy a kézenállásokkal, mikor a lányok egyszerre csapják sarkukat a falhoz, és behúzott hassal homorítanak, a fiúk meg a tenyerükkel ellenőrzik, melyikünk formázza testéből a legvízszintesebb széket.

Esténként nagyon igazságtalannak érzem, hogy kifésüléskor anyám még szid is a kóc miatt, mintha nem lenne elég, hogy jól megtép minden alkalommal.

Míg engem kopaszt, a hosszú arcú fodrász, minduntalan abbahagyva a hajvágást, a magnóját tekergeti, csupa Beatles-szám. Ő is csatlakozik a mesés négyeshez, ütemesen csattog az ollójával, fejem fölött fals hangon dünnyögi a s’lavzjú-jejejét, még a lábával is dobog hozzá a tekergő hajhullámokon taposva, amik a Ringo püf-püf dobjainak ritmusára hullnak alá a sebhelyes zöld PVC-padlóra. Nézem a tükörben, csácsog az olló, nyissz-nyissz, a tarkótáji tincsekkel együtt tűnik el a mahagóni árnyalat, látom, ahogy utolsót lobban a csorba szemétlapáton, amire a fodrász kis morzsaseprűjével rátereli, mélyen lehajolva, fenekét riszálva az egyszerű ütemre. Mire anyám fizet, a brummogó magnó, Laaav-lavmidu, kezdi a repertoárt megint elölről.

A beavatkozástól olyan leszek, mint egy durcás kisfiú: borzas tüskehaj, villanó szem, lebiggyesztett száj. Míg anyám kiszámolja a borravalót, kimegyek a fodrászat elé, hátam a falnak vetve lesem a hirtelen jött hűvös szélben kitisztuló Böszörményi utat. A friss légáram port nyaldos a katonatiszti lakótelep lapos tetejű hatemeletesei közt, a széles utcán vidáman szánkázik a nap a villamossíneken. A kanyarban fölzörren az 59-es, csengője hosszan csörög, mint egy ébresztőóra, az egyszerű Beatles-ütemet visszhangozva. Fiatal férfiak és nők jönnek, szembe fújt hajtincsek, sokfogú mosolyok, nyitott kiskabátok, csak úgy suhognak a lendületes léptektől, azok is mind az egyszerű Beatles-ütemre csattanva. Megrázom a fejem, még fura, hogy nem érzem a hajam megszokott súlyát. Beleszimatolok az utcába: szokatlanul könnyű, szabad érzés röpköd a levegőben, nedves, olcsósampon-szagú, de borzongatóan jóleső.

Kilép végre anyám is, vigasztal, hogy így majd mennyivel egyszerűbb lesz úszás után hajat szárítani. Most bemegyünk a Csöpibe – mondja. A Királyhágónál bevesszük az irányt a 4-es Ugocsa utcai megállója felé. Rázok még egyet a fejemen, élvezem a könnyűség örömét. Apró ugrással anyáméhoz igazítom a léptem, nadrágom zsebébe tuszkolom a kezem, és fütyülni kezdem a She loves yout.

Késő délutánig maradunk anyám munkahelyén, a Csöpi Gyermekruha-készítő Kisipari Termelő Szövetkezet irodájában, a Majakovszkij utca 36.-ban – apám persze Király utcának mondja. Egy kátéesz, az már majdnem magánszektor – hányszor hallom ezt elismerően tőle, ha nem is értem. Arról sincs fogalmam, mit jelent, hogy a Csöpi „Joint”-cég volt. Mint arról se, kik lehetnek azok a Zsidó Segítők, akiket, mint mondja, már az ötvenes években szétkergettek ezek – mint a keresztény szerzetesrendeket is, fűzi hozzá, hisz még a Monika barátnődéket is, a szürkefátyolosokat, pedig ők világi rend, szociális munkát végeznek. Csóválja a fejét, emlékszel, mondja anyámnak, hogy dicsekedett a sajtó, „Levágtuk a JOINT véres csápjait”, micsoda ocsmány nyelvet használnak ezek.

Azt viszont érzem, hogy ennyire különleges és különböző fenoménokkal, mint a Csöpiben, másutt nem találkozhatnék, hát még így összeférve a boltíves kirakatok mögötti kis irodában. Itt van mindjárt az ősatya, az öreg Schönfeld főkönyvelő úr, aki talán még a Joint-üzemből maradt itt – tágabb környezetemben ő az egyetlen vezető, aki nem elvtárs. Vagy a hórihorgas anyagbeszerző, Béla bá’, aki azzal ámít, hogy nincs, amit ő ne tudna beszerezni, svájci csokitól a síelő macin át a játék közértig, álmodjak bármiről. Vagy itt a „Pölös”, a kelletlen, már-már kellemetlen Pölöskey néni, aki mindig telefonál, vagy a körmét reszeli, hatalmas kontya van, fülében nagy fehér butonok, télen-nyáron kosztümöt hord, blúzába bökve félarasznyi medál, rajta sápadt női profil, szintén magas konttyal. Vagy itt van anyám irodabeli barátnője, a nagyon csinos, vagány Pötyi néni, aki, mint a Pölös mondja, tisztára egy Jacqueline Kennedy – és ha nem is az USA elnöke a férje, de egy délceg hajós, aki a Bécsbe járó legendás Sirály kapitánya, és a legjobb kalandtörténet-mesélő a családi összejöveteleken. Vagy az elkötelezett katolikus Klári néni, a legkifinomultabb kollegina – erre a szóra bennem azóta is ráfelel a balerina, az ő vékony, magas figuráját idézve. Dauerja szőke, fülbevalója arany, ruhája selyem, szája két vékonyan rajzolt vörös vonal, köztük az elmaradhatatlan szipkás cigaretta, aminek finom teaillata van.

Kedves invitálására odatelepszem a kis íróasztalához játszani a masinákkal, az írógéppel meg a géppuskahangra végtelen papírslejfnit eregető számológéppel. Mikor elunom, kinézek a boltív alól: szemben a szinte puszta szürke-barna játszótér, azzal az árva vasráccsal, amit mászókának becéznek – most egyáltalán nem vonz, méltatlannak érzem, kisgyerekesnek, rövid hajú új önmagamhoz. Arrébb a Debrecen étterem, az már sokkal inkább hat rám. Arra gondolok, a traumáért cserébe jogos volna, ha a Mami fölajánlana egy meghívást a kedvencemre, a vaníliagőzben remegő stíriai metéltre, de elfogadnék akár egy diplomatapudingot is – bár azt szoktam kapni minden külön apropó nélkül is.

A Csöpiben egy normális napon az összes néni és mindkét bácsi azonnal fölfigyelt volna az új frizurámra. Ám ez alkalommal észre se vesznek, verhetem a gépeket, amennyit csak akarom, a kutya se törődik velem. Mindenki a rádió körül ácsorog, a függönnyel elrekesztett kávéfőző sarokban, és egész délután Prágáról folyik a szó. Én se tudok másra figyelni, csak az óriásmintás vászon mögül kitóduló ideges felnőtt szavakra, áramlanak felém a keserű gőzzel: Prága, tank, szovjet csapatok, Varsói Szerződés és megint Prága.

Este otthon apám is a rádiót bújja, ő se veszi észre kisfiúvá változtatott külsőmet, ahogy azt sem, hogy az öcsénk a szekreterből kicsente főkedvencét, a csokis Polyvitaplexet. Nővérünk még sehol, pedig a barátnőzésre engedélyezett ideje már rég lejárt. A rádióból hirtelen zaklató zene pattan ki: a Nashville Teens – vagy ahogy a három évtized múlva nyilvánossá váló szigorúan bizalmas jelentés írja, a „Nesvilli tinédzserek beatzenekar” játssza nagy slágerét, ami második magyarországi koncertjük óta gyakran hangzik föl a rádióban. A koncertet idén májusban tartották a hírhedett Kisstadionban, ahová engem semmiféle könyörgés, égre-földre ígérgetés ellenére sem engedtek el a szüleim, pedig ekkor már nem is kardlapozták meg a kölyköket a lovas rendőrök. Na de ez tényleg nem a bájos Beatles – bár a dob itt is püf-püföl. Hanem a szöveg! Left me here to die or grow. Amit el tudok csípni belőle, izgatószernek bőven elég. Bring that dynamite and a crane – csak így, odacsapva. Bár nem egészen világos, a dinamit mellé minek az a gázlómadár.

Ettől a bébihangú durva daltól csak fokozódik az idegesség: apám türelmetlenül tekergeti ide-oda a Weimar rádió aranyozott állomáskereső gombját, de csak hogy újra ugyanott kössön ki, a kemény kis dalnál, bringing back to Tobbacco Road. Anyám félpercenként néz oda a hangos öreg vekkerre, közben megpróbálja megetetni fölbolydult családját. Épp befejezzük a vacsorát, mikor megszólal a bejárati csengő, anyám kirohan ajtót nyitni. Az előszobából erőszakos szélhullám söpör végig a nappalin, bevágja a nyitva felejtett erkélyajtót. Mind fölugrálunk, a megriadt Jocóka kezéből kiesik az alma, ahogy a befelé sodródó Andrea, maga után húzva iskolai barátnőjét, Veres Zsuzsit, még be se értek, máris zúdítja ránk izgatott mondandóját. Zsuzsika is a tiszti telepen lakik, mint megannyi iskolatársunk. Andrea kiabálva meséli, hogy a Zsuzsika egész nap zokogott, mert az apját tegnap este behívták a laktanyába, és azonnal el is indították a százada élén Csehszlovákiába, és hogy a Zsuzsi, ha anyuka megengedi, ma itt aludna, mert az anyukája fél, hogy az apukája elesik, és ezért nagyon kivan.

Szüleink összenéznek a nekipirult Andrea és a százados elvtársék hüppögő kislánya feje fölött. Aztán anyám beleles a reménykedve várakozó nagylánya szemébe, hosszan, komolyan, de végül bólint. Nővérünk mint valami ritka zsákmánnyal, boldogan hussan el Veres Zsuzsival a gyerekszobába fekhelyeket egyeztetni, mi az öcsémmel ácsorgunk tovább az ebédlőasztalnál, a szüleinkkel szemben. A Jocót anyám gyorsan elküldi fürödni, és megint összenéznek apámmal, én meg csak állok, kérdőn lesve rájuk, várok még valami magyarázatot. De nem szólalnak meg, anyám szedi le a terítéket, két tányért otthagy, hátha a vendég is kér vacsorát. Apám visszakapcsolja a rádiót, elkapja a híreket, ugyanazok a szavak, mint délután a Csöpiben, Prága, Prága, Prága.

Háború van, Apa? – kérdezem, és a szívem összeszorul. Nem, kisszívem, háború, az nincs – mondja vészjósló nyomatékkal apám. Hát? Harcok? – faggatom tovább halványodó hangon. Reméljük, az se lesz – válaszol apám, de nem néz föl. Ekkor belép anyám. Majd ezt holnap megbeszélitek – vág közbe, és az öcsénkhez fordul. – Jocóka, te ma velünk alszol, ugorj be gyorsan itt az Apa oldalán. Te meg indulj fürödni – néz rám szigorúan –, te következel. De ma ne ülj a kádba, hanem zuhanyozz le, hogy lemosd magadról az apró hajat, különben egész éjjel szúrni fog. Aztán még kijöhetsz hozzám a konyhába, ha belebújsz az Apa meleg köntösébe. Hadd barátnőzzön az Andika nyugodtan.

Engedelmeskedem. De a szívem úgy marad, összehúzódva, mint egy kis citrom. A zuhany zubogása mögül is hallom a fürdő vékony falán át, hogy apám és anyám vitatkozni kezdenek. Egész biztos vagyok benne, hogy nagy a baj. Abban is, hogy apám elmondaná. Amikor a köntösébe bújva már nyitnék be a nappaliba, nagyon meglepődöm azon, amit a kétszárnyú ajtó üvegén át hallok: hogy ezúttal apám szeretne megkímélni minket a valóság teljes súlyától. Eh, Gizella – így a hangja –, hát nem te szoktad mondani, hogy nicht vor den Kindern?! Nem lesz ez jó, ne mondj nekik semmit! Anyám válasza nem kevésbé megdöbbentő: Úgyis mindent ki fognak tudni a hírekből, nem lehet ezzel magukra hagyni őket. De apám erősködik tovább: Ej, mire jó ez? Miért nem hagyod most az egyszer, hogy én intézzem velük? Anyám hangja megkeményedik: Tudod, hogy a gyerekek nevelésében nem ismerek semmiféle pardont! Ha érted, ha nem, a lányokkal beszélni kell, nincs szükségem hozzá a te engedélyedre!

Huzat van az ajtóban, kezdek fázni, neszezek kicsit a kilinccsel, és már épp be akarok nyitni, mikor fölcsattan apám sértett harci kiáltása: Uggyan, Gizella, nem ismersz te pardont semmiben! És már dúl is a csata. Neked minden alkalmat meg kell ragadnod, hogy elkezdd? – támad vissza keményen anyám. – Miért nem mondod ki, hogy nem bírod elviselni az igazamat? És persze most is, mint mindig, apám az, aki előbb kijön a sodrából, és valóban veszekedni kezd: Miféle igazadat, Gizella, mifféle igazadat?! – kiált föl panaszosan. – Komolyan mondom, megőrülök, minek kell az embert állandóan szekálnod?! Én semmi rosszat nem mondtam, hát miért kell tenéked engem mindig bántanod! Én szeretlek, tisztellek, dolgozom értetek, miért nem tudsz te békén maradni énvelem!? Emelkedő hangjára még összébb szorul a szívem. Némán visszabújok a fürdőszobába, ácsorgok a fröcskölő mosdókagyló előtt, amibe folyatom a csörömpölő vizet, hogy ne halljam bentről a kiabálást. Visszapillantok magamra a párás tükörből: tüskehajamat pont a baljós-harcos jövőhöz illőnek látom. But it’s home: the only life I ever known. Túlontúl ismerős, ami jön: Apa most ki fogja vágni az ajtót és elrohan, és mire hazajön, megint be lesz csípve, és akkor már tényleg lesz miért haragudni rá, mondtam, ugye, megmondtam, hogy háború van.

Az éjszakában aztán mindenféle katonai titkokat megtudunk a Veres Zsuzsitól. Hogy legjobb barátnőm, Tildi apukája alacsonyabb rangban van, mint az övé. Hogy igenis lőni fognak, de a szovjetek állnak majd legelöl, a magyarok csak mögöttük. Hogy a nyolcadikos ikerfiúk, a Balla fivérek tegnap este a telepi játszótéren ünnepélyesen megesküdtek, hogy amint katonák lesznek, ők is védeni fogják a hazát, ahogy most az összes telepi apukák. A kiváltságos Zsuzsi persze jóban van a bálványozott Balla fiúkkal: csak néhány háznyira laknak egymástól. Ha Andrea akarja, a szülinapi zsúrra meghívja őket is. Andrea még megkérdezi, hogy a szőkébb az a Berci vagy a Csabi, de Zsuzsika erre már nem válaszol, mert megint elpityeredik. Apuka meg is halhat – zokogja, és csak akkor nyugszik meg, mikor nagylánytitkokról kezdenek pusmogni Andreával. Nekem leragad a szemem. Álmomban a kónyi homokbánya tetején állunk Andreával és Zsuzsival, és nézzük, ahogy az országúton, ameddig csak a szem ellát, tankok hosszú sora kígyózik, és mindegyikből egy Balla fiú integet, sorban egy tejszőke, aztán egy szőkésbarna, és megint egy tejszőke, aztán egy szőkésbarna.

Jocóka másnap a reggelinél megjegyzi, hogy a Zsuzsika papája katonabácsi létére elég ügyetlen lehet, ha folyton attól kell félteni, hogy elesik. Néma csönd marad a mondata után. Az én szívemen egy csöppet sem enged a dupla pánt, háború van, háború van, ismételgeti bennem a belső hang.

Egy hét múlva elkezdődik az iskola. Apám az elmaradhatatlan homlokráncolással, ami nála a fontos mondandót szokta kísérni, kijelenti, hogy bár a hatodik osztály nem a legfőbb súllyal esik a latba, azért ezt is nagyon komolyan kell venni, mert befolyásolhatja, milyen jegyeket kapok majd hetedikben, ami már a legfőbb súllyal fog a latba esni. Értem, szóval még nem kell döntenem, elég csak jól tanulnom, folytathatom a kísérletezést, meg tudom-e szeretni bármelyik tárgyat, ami az anyaggal foglalkozik. A fizikát nem sikerült, amiből ötödikben szakkörre jártam. Pedig az elején élveztem, legalábbis amíg arról volt szó, hogyan működik a csengő, a telefon, a motor – de amikor a rohangáló-lökdösődő részecskéket kellett volna elképzelnem az elektromos feszültség keletkezésében, azonnal elkalandozott a figyelmem, és az anyag újra visszaváltozott megfoghatatlanná. Maradt megint a lélek és a fantázia, a két otthonos terep, kézzelfoghatóan ismerős tárgyaikkal. Idén a biológiával szándékszom folytatni. Év eleji stréberséggel be is írom az apámtól kapott zsebnoteszba: Szeptember 4., hétfő, 2–4 ó, Biosz-szk.: Az őz. Naptár, leckefüzet, órarend úgy a félév végére szokott eltűnni a táskámból, nem lesz más sorsa ennek a notesznak se azzal a két-három bejegyzéssel, mi értelme volna már ezeknek a való élet dzsungelében.

Az iskolában a fiúk még mindig a prágai események hatása alatt élnek. A komolyan vehetetlen első órák alatt összevissza lődöznek a köpőcsöveikkel, lövedéknek ráncos kis mirelit borsószemeket meg összenyálazott papírgalacsinokat használnak, hadonásznak, üvöltöznek, kezdődik a csata, halál az imperialistákra, meneküljetek, kutya cseszlovákok! Ebédszünetben az udvaron fölállítják a csatarendet, és az iskolarádióból kipattogó Tobbacco Road ritmusára, ratattatáá, ratattatáá, egymásra meg ránk, lányokra géppuskáznak. Mi, lányok, kivétel nélkül mind cseszlovákok vagyunk, így rendelkezik a pulykatojásképű Csipisz, akinek nemcsak a bénázó csajokkal, de még a Popejjel is meggyűlik a baja: Te marha, hát nem vagy képes fölfogni – sipítja a létramagas fiúnak onnan alulról –, te szovjet vagy, én magyar, ne engem lőj, te húgyagyú, mi szövetségesek vagyunk, lődd a Horthyt, ő a cseszlovák!

Délutánra a csata áthúzódik a biológialaborra, ahol a padok felől győzedelmesen törnek előre a szövetségesek, míg az egyre cudarabb kutyaszorítóba kerülő cseszlovákok kénytelenek visszavonulni a kísérleti asztal mögé, amin a tanárnő a köréje hajlóknak magyarázva, szakszerű mozdulatokkal boncolja az őz nagy bíbor szívét.

TARTALOM

1. A PRÁGAI CSATA
Tobbacco Road – Nashville Teens, kislemez, 1964

2. EGY KOBOLD GYERMEKKORA
Child in Time – Deep Purple, „Purple in Rock” album, 1970

3. OUTSIDE-LOOKING IN
Inside-Looking Out – The Animals, kislemez, 1966

4. NEM-BEAVATKOZÓ TÉR
Islands – King Crimson, „Islands” album, 1971

5. TEN YEARS AFTER
Sugar The Road – Ten Years After, „Cricklewood Green” album, 1970

6. A BALATON TÉLEN
Like A Rolling Stone – Jimi Hendrix, live cover of Bob Dylan’s song, Monterey, 1967

7. A MALOM MESÉJE
Hotel California – The Eagles, „Live at the Summit, Houston, Texas” album, 1976

8. HEARTBREAKER
Heartbreaker – Led Zeppelin, „Zeppelin II” album, 1970

9. A NAGY ELÁZÁS
One Bourbon, One Scotch, One Beer – George Thorogood & The Destroyers, 1977, kislemez

10. A KÖRTEFAKORSZAK VÉGE
My Window – The Residents, „Animal Lover” album, 2005

11. A VÁLSÁG
The Letter – Joe Cocker, „Mad Dogs and Englishmen” turné és album, 1970

12. ELŐTTI CSÖND
My Generation – The Who, kislemez, 1965

13. TOMBOLAHOLD
Sultans of Swing – Dire Straits, „Alchemy Live” album, 1984 (Hammersmith Odeon, London, 1983. július 22-23.)

14. AZ ÁTTÖRÉS
The Boxer – Simon & Garfunkel, „Bridge Over Troubled Water” album, 1970

15. PILÁTUS ÁLMA
Pilate’s Dream – Barry Dennen, „Jesus Christ Superstar” album, 1970

16. A FAL TETEJÉRŐL
Wish You Were Here – Pink Floyd, „Wish You Were Here” album, 1975

17. A TEMETÉS
Town with No Cheer – Tom Waits, „Swordfishtrombone” album, 1983

18. ALIENS
Riders On The Storm – The Doors, „L.A. Woman” album, 1971

19. EGY EMBERNYI HELY
Pictures At An Exhibition, The Sage – Greg Lake; Emerson, Lake and Palmer: „Welcome Back My friends To The Show That Never Ends” koncertalbum, 1974

20. EGYES NAPOK PONTOS TÖRTÉNETE
Thunder Road – Bruce Springsteen, „Born to Run” album, 1975

21. CRY-BABY
Me and My Bobby McGee – Janis Joplin, „Pearl” album, 1971

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Borítótervező Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-620-392-4

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Girassol – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License