Nemere István

Támadás Tingrában

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-770-0

MOBI ISBN: 978-963-453-771-7

Tartalomjegyzék

1. 1. Egy homályos akarat

2. 2. Nincs akadály!

3. 3. Sodrásban

4. 4. A mocsarak rabjai

5. 5. Tingra! Tingra!

6. 6. Az utolsó éjszaka

7. 7. Meglepetések

1.

Egy homályos akarat

Kerluanban forrón tűzött a nap. A fehér házak fölött szikrázott a levegő, vibrált a régi várfalak mentén is. A kikötőben csak néhány hajó álldogált; mostanában ritkábban kötöttek ki idegen tengerészek. A nagy daruk elárvultan néztek a végtelen vízbe. A hullámgátak mögött csak az óceán kéklett, olykor – ha vihar közeledett – szinte feketére változott a színe. De ebben az évszakban vihartól sem kellett tartani, a város lakói esőre sem számíthattak. A pálmák törzse megbarnult, a parkokból kipusztultak a kisebb fák, bokrok. Csak a nagyon nagyok, az öregek álltak még. Zöld lombjaik régmúlt, forró nyarak emlékét őrizték, nekik nem ártott a szárazság.

A város ájultan hevert minden délben. Amikor a nap csaknem függőlegesen sütött le, szinte eltűntek az árnyékok, az utcákon senki sem járt. Kilincsek kattantak, bezárták a hivatalokat is. A légkondicionálás kevéssé volt ismert errefelé – néha videofilmeken láthatták, hogy másutt már van olyan. Itt az öregek és a fiatalok egyaránt természetes dolognak tartották a gyilkos hőséget.

Mostanában, valójában hetek óta, egyetlen percre sem enyhült az idő. Este, sőt, éjjel is oly meleg volt, hogy a férfiak testére tapadt az ing, a nők bőrén apró patakokban csorgott a verejték. A gyerekek pihegve ültek az árnyékban; az iskolákat is bezárták. A papok nem csodálkoztak, hogy a templomokban – főleg az óváros régi piacterén álló ősi katedrálisban – milyen sokan ülnek a padokban akkor is, amikor nincs mise. Ott volt a leghűvösebb. Nők és gyerekek oda menekültek délelőtt, és csak délután mentek haza. A férfiak többsége ugyanebben az időben vagy a kocsmákban, vagy lefüggönyözött háza mélyén, a leghidegebb hálókamrában próbált sziesztázni.

Az idén olyan nagy a forróság – mondták sokan –, hogy még déli álmunkat is zavarja. Hiába dőltek le, csak forgolódtak sóhajtozva, nem jött álom a szemükre. Estefelé némi enyhülést hozott az óceáni szél, de az sem tartott sokáig. Az éjszaka sötétje mintha magában hordozta volna a napot, mintha egy fekete, láthatatlan égitest tovább sugározta volna hőjét, egyszerre minden irányból.

Kerluanban forrón tűzött a nap.

Csütörtökön délben furcsa dolog történt.

A város, mint más napokon, most is „kiterítetten" hevert a hőségben. Senki sem mozdult, senki sem szólt. A meleggel együtt a némaság is rászállt a házak százaira. Kerluan nappal a legcsöndesebb. Csak éjszaka elevenedik meg, különösen éjfélig, éjjel kettőig.

Ebbe a csöndbe hasított bele egy furcsa zaj.

Autó közeledett a repülőtér felől. A nagy betoncsík melletti épületnél vakítóan csillogott egy kicsiny magánrepülőgép. Az imént szállt le. Utasát bérelt autó várta. Mindössze egyetlen egyenruhás férfit érdekelt az utas, de később már nem emlékezett a nevére sem. Soha nem derült ki, miért. Ebben talán szerepet játszott az a félperces beszélgetés, amely kettőjük között zajlott, vagy az a nagyobb értékű bankjegy, amely akkor gazdát cserélt. Tény, hogy nem az utas kapta a bankjegyet.

A bérelt autó sofőrje szótlanul vezetett. Úgy vélte, ez az úr nem azért jött, hogy idegenvezetői szöveget hallgasson a régi katedrálisról, a várfalak maradványairól vagy a kerluani szokásokról. Úgy tűnt, hogy Kerluan egy csöppet sem érdekelte. A férfi nem volt több harminc évesnél, néha idegesen tapogatta kicsiny bajuszát. Látszott, nemrégen növesztette, és még nem szokott hozzá. Fekete haja volt. A szemét senki sem látta. A néhány óra alatt, amit a városban töltött, csak sötét napszemüvegben mutatkozott. Kifogástalan öltönyét nem ezen a környéken varrták. Később azt mondta valaki, a repülőgép nem is az övé volt, kölcsönkapta egy nagyon gazdag embertől... Ebben sokan kételkedtek, mondván: a nagyon gazdag emberek sohasem adnak kölcsön senkinek semmit, azért olyan gazdagok.

A kocsi lassan hajtott át a kihalt téren. A fák már haldokoltak, a kutyák a falak tövébe húzódtak. Ott még volt egy kis árnyék. A házak nem menekülhettek, álltak szinte málladozva a melegtől. Az ablaktáblák mindenütt zárva voltak. A kocsi zajára némelyik résnyire kinyílott, csodálkozó fekete szemek kémleltek a jármű után. Szieszta idején ki autózik? Aztán az ablaktáblák hangtalanul becsukódtak. A kóbor kutyák is csak a szemüket nyitották ki, de a fejüket nem emelték fel.

A kocsi végre megállt a belváros egyetlen szállodája előtt. Ennek már neve sem volt, felirata lekopott. Az utas kiszállt, mondott valamit a sofőrnek, majd belépett az ajtón.

Gron a fészer fél teteje alatt ült és a hálóját javította, ő is takarékoskodott a mozdulatokkal. Dél elmúlott, és a hőség a parton sem enyhült. A fehér és szürke sziklák között csak néhány kivételesen kitartó növény tudott megélni. Most azok is kókadtan lógatták kicsiny, gyenge, de tüskés ágaikat. A kórókat sem csavargatta a szél.

A hálót még a múlt héten szakította el egy nagyobb hal odakünn a tengeren. Gron azóta nem ment ki. Nem volt kedve. Ha nem fogott semmit, akkor is akadt ennivalója. Néha csak a barátaival vágott neki a tengernek, általában még pirkadat előtt, amikor elviselhetőbb volt a hőmérséklet. Mire eljött a reggel és a hőség, már vissza is jöttek. A nagy csónakja most is ott volt a parton, messze a víztől. Vaskos, régi deszkákból készült nehéz darab, több erős férfikar húzta ki, futtatta egy hullám hátán a homokra. A fövenyt alig mosták a hullámok; mintha a meleg még az óceán kedvét is elvette volna. Gron szinte látta, hogyan piheg a tenger.

Minden hónapban rendszeresen megérkezett a csekkje, és be is váltotta a bankban. Aztán nem volt több gondja. Ebből az összegből ugyan nem gazdagodott meg soha, de erre nem is vágyott. Ahonnan küldték, ott is tudták ezt. Jól tudták. Negyven éves volt, és még legalább ennyit szeretett volna élni.

– Hát félidőben vagy, Gron – mondta magának hangosan. Ehhez is hozzászokott az utóbbi években, mióta megvette ezt a kis házat, és letelepedett Kerluanban. Többé nem hiányzott neki a nagyváros. Kerluan, ez a nyomorúságos és mindenkitől elfeledett fészek lett a világ képzelt közepe. Számára az igazi.

Még egy kutyája sem volt. Most már nem is lesz. Senkihez sem köti az életét. Így jobb.

A hálón elfogytak a lyukak. Szapora keze megállt, a zsinór kiszaladt az ujjai közül. A görbe varrótű – akkora volt, hogy alig fért a tenyerébe, errefelé a halászok csak ilyet használnak – már nem siklott ide–oda, kérges ujjai is megpihentek. Gron felvetette a fejét, az óceánt nézte. Vakította a hatalmas tükör. Az égbolt tükre. Megbékélt már mindennel, de az óceánnal sohasem. A mély víztömeget ellenségének hitte. Különösen akkor, amikor kihajóztak a vízre és bedobták a hálót. Gronnak néha kényszerképzete támadt: egy ismeretlen, de mérhetetlen erő majd lehúzza a hálót csónakjukkal együtt, ők maguk lesznek a halak, kezük és lábuk beleakad a saját hálójukba, és úgy kapálózva fulladnak meg...

Megrázkódott. Ugyanakkor vonzotta a veszély. Az óceán is kihívás volt, márpedig Gron még soha nem ijedt meg semmiféle kihívástól.

Most azonban elfordította fejét az óceántól. A meleg deszkafalakban szú percegett, ez is álmosította. Szívesen szundított volna egyet.

Akkor hallotta meg a motorbúgást.

Már azon is csodálkozott, hogy valaki ilyenkor, szieszta idején autózik el a háza fölötti úton. A kövekből egymásra halmozott jelképes kerítés mellett húzódott a repedezett műút. A ház a tenger felé lejtő domboldalon állt. Legalul a homokos föveny és a víz.

Gron kinyitotta a szemét, álmossága azonnal elszállt. Megértette: a kocsi odafönt állt meg, majdnem pontosan a ház fölött. Ez jelenthetett valamit. Valakit. Gron lassan felállt, nem is kellett odanéznie, keze magától talált rá a szigonyrúdra. Pár éve csiszolta azt a rudat, ismerte vastagságát, súly át is. Ki lehet az...? Mert már a lépteket is hallotta. Aztán meglátta a férfit. Helybeli volt, megkönnyebbült. Az ittenieket megismerte már mozgásukról is. Csak a kerluaniak lépkednek így. Hanyagul, hányavetien, vidékiségüket fölényesen hangsúlyozva.

Nem ismerte a közeledőt, észrevette a bizonytalanságát. Ez nem sántikál semmi rosszban.

– Hé, van itt valaki? – kiáltotta a jövevény.

– Attól függ, kit keresel – mondta Gron jó hangosan. De nem kiáltott. A szigonyt sem engedte el.

A másikat az árnyék látványa valósággal behúzta a fészerbe. Barna arcú, vékony férfi volt, talán harminc éves. Szakadt róla a verejték, rövid ujjú, fehér inge tiszta volt. Ez ugyan nem kétkezi munkás, látta Gron.

–Te vagy Gron? – kérdezte. Ő csak bólintott. Az ismeretlen megkönnyebbülten felsóhajtott, kendőt vett elő, hosszan törölgette arcát, homlokát. Gron figyelte minden mozdulatát. – Alig találtalak meg.

– Mi van? – érdeklődött Gron, csöppet sem udvariasan. Ha ilyenkor jön valaki, biztosan nem kis oka lehet rá. Már látta, hogy ez csak egy közvetítő lehet

– Sofőr vagyok. Egy gazdag pasi bérel a kocsimmal együtt – mondta, mintha nagyon szeretné magát megkülönböztetni a taxisoktól, akikből Kerluanban összesen talán ha négy volt. – Egy órája szállt le a saját repülőgépe. Odarendeltek, behoztam a szállodába. Az volt az első szava: ,Keresse meg nekem Gront. Valahol a tengerparton lakik; és úgy tesz, mintha halász lenne." Ennyit mondott. De mivel jól fizetett... hát elindultam.

A hír megrázta Gront. A hallottak pedig egy másik világot idéztek fel benne. Azt, amelyet – ahogy mostanában hitte – már régen eltemetett magában. Olyan mélyre, hogy tán sohasem bukkanhat elő ismét. Ami volt, de már nincs, és soha többé nem lehet. Az egyetlen emlékeztető – és egyben kapcsolat – a havonta érkező csekk volt. Azon is csak egy bank pecsétje. A bankban eléje tették, aláírta, és többé nem látta. A kicsiny, keskeny papírlap, akár egy csoda folytán, azonnal bankjeggyé változott. És csak ez számított. Egy részét betette a számlájára, a másik maroknyit a zsebébe gyűrte, és egy hónapig élt belőle. Itt a parton, a kis házban, a fészerben. A csónak, a háló, és a part között.

Most nagyon mélyet lélegzett, mint amikor szivacsért merül le a korallzátonyok között.

– Mit üzent az a pasas?

– Hogy gyere velem azonnal a szállóba, beszélni akar veled.

Gron már–már megsértődött. Ki a fene lehet az idegen, aki csak úgy üzenget neki? És halványan az is ott lapult a tudata mélyén, ha kéreti magát, talán még értékesebb lesz az idegennek. De a kíváncsisága volt az erősebb. A sofőr kövérkés arcán ugyanúgy folyt a verejték, mint amikor bejött a napról. A férfi így folytatta:

– Azt is mondta: ha látom, hogy habozol, adjam oda ezt – és egy kis papírdarabot húzott ki az inge zsebéből.

Gron átvette, kihajtotta. A szó azonnal agyába vágott. Behunyta a szemét.

MOANA

A név olyan volt, mint a tűz, égette a lelkét. A papíron nem állt egyéb. Csak ez, csupa nagybetűvel. Indulatos betűkkel. A kéz, amely írta, nagyon jól tudta, mit jelent ez Gronnak. Mégis odaírta. Az üzenet világos volt, mégis homályos. Ki lehet ez...?

Gron lassan eltette a papírt. Már nem volt kezében a szigony nyele. Meglódult:

– Gyerünk.

A fiatalember megfordult.

Gron érezte, hogy a légkondicionáló nyújtotta hűvös levegő a múltra emlékezteti. Valaha sokat mozgott ilyen épületekben. Most nem akart emlékezni, pedig rákényszerül, tudta már. Az a papírlap a bőrét is égette, nemcsak az agyát.

Nem vette le a tekintetét arról a férfiról. Megállt az ajtónál, nem ment tovább. A szoba kerluani viszonylatban luxusnak számított, még videó is volt benne. Nagyképernyős tévé és rádió. A félig nyitott ajtón át látta a fürdőszoba csempéit. De ez csak egy pillanat volt, aztán már nem figyelt másra. Úgy érezte, látta már ezt az embert.

A bizonytalanság azonnal bizonyosságra változott, amikor közelebb jött, és jellegzetes módon simította el a haját homlokáról.

– Moana öccse vagyok. Viktor – tette hozzá, fölöslegesen. Moanának csak egy öccse volt.

Viktor most huszonöt–huszonhat éves lehet – emlékezett Gron. Mindig az újságokat bújta. A politika, mondogatta, a politika...

Gron nem nagyon figyelt rá. Egyáltalán, azokban az időkben ő csak Moanára figyelt.

– Igen. Azóta... – Viktor habozott. – Sokkal öregebbnek néz ki a koránál – gondolta Gron. – Kopaszodik, őszül. Te jó ég, még harminc sincs, biztosan nincs annyi. Vibrálnak a mozdulatai, ide–oda villan a tekintete. Mi a fenét csinálhat, ami így kikészíti, amitől ilyen ideges? Bizalmatlan és mintha félne. Vajon tényleg gazdag? Vagy mindez csak egy színjáték? A repülőgép valóban az övé? De pénze mindenképpen van, az biztos.

Viktor habozva folytatta:

– Azóta sok minden történt, amiről nem tudhatsz. Hiszen te azonnal idejöttél, igaz, Gron? Kerluannál távolabbi helyet nem találtál magadnak. A térképnek itt van vége. Kerluan... micsoda förtelmes lyuk! Két órája vagyok itt, de már megutáltam, és a legszívesebben azonnal elrepülnék innen.

– És mi akadályoz meg benne? – vágta rá Gron, nem a legudvariasabban. Idegesítette a kölyök. Neki már mindig csak az marad. A negyvenévesek nem vehetik igazán komolyan a huszonéveseket. Már nem gyerekek, de még nem igazán férfiak. Nem mentek át a tűzön – ahogyan a nagyapja szokta mondani. Az is régen volt már.

– Te vagy az oka, hogy idejöttem. – Viktor leült és intett neki is. Olyan uralkodói volt a gesztus, hogy Gron először nem is mozdult. De a fiatalember alulról nézett fel rá. Volt valami a szemében, ami Moanát juttatta eszébe. Azonnal leült. Régen érezte már, hogy így ellágyul. A szíve, a térde, a zsigerei. Moana nincs már. De mégis volt, létezett. Micsoda idők voltak azok...!

– A családnak, akár hiszed, akár nem, nagyon tetszett, amit tettél. Nekem kevésbé, mert tudod... én mindig azt vallottam, az ember politikus lény, csak együtt élhet társaival, sohasem külön. A különállásban van valami... beteges.

– Ezért hívattál? – kérdezte Gron. Nem gondolt már Moanára, nagyon erősen nem gondolt rá.

– Nem. Hanem mert te vagy az, akire most szükségünk van.

– Ki az a „mi"?

– Egy erős csoport... – Viktor habozott, mennyit mondhat el. Pedig biztosan közölték vele, még indulás előtt. Az ilyenek sohasem a maguk nevében beszélnek. És nem is úgy ígérnek. Gron elhatározta, nagyon oda fog figyelni. Nehogy becsapják. Ami már nemegyszer megesett vele az életben. – Mindjárt elmondom a hátteret is. Aztán vagy vállalod, vagy nem. Ha nem, sok bajt okozol olyan embereknek, akik... szóval, akik számítanak rád.

– Ha elvállalom, akkor senkinek sem esik baja? –Gron gúnyosan nevetett.

– Nem kár azokért, akik utadba állnak – vágta rá Viktor.

Gronnak nem tetszett az a fény, ami kigyúlta férfi szemében. Ismerte már ezt. Nem Viktornál, másoknál látta, érezte. A saját bőrén is. Ezeknek sohasem drága a vér, a mások vére.

– Beszélj végre világosan – kérte.

– Megint egy nevet kell mondanom – figyelmeztette előre Viktor. Gron vállat vont. Moanával csalta ide, és most, hogy rávegye valamire, újra alkalmazza ugyanazt a trükköt. Viktorék családja mindig politizált, kivéve Moanát. Moana volt az egyetlen tisztalelkű ember közöttük. Ilyenek azóta sem születtek. Az ő Moanája. Nem illett a családba.

Ismét egy név...? Gron hallgatott. Csak egyetlen olyan ember van, akinek a neve hallatán érez valamit. Moanán kívül persze. A szülei rég meghaltak, és senkihez sem kapcsolja semmi. Milyen jó függetlennek lenni. A politikusoknak le sem jön a szájáról ez a szó, mindenféle módon ragozzák. Független... Én vagyok az egyetlen szabad ember. Mert engem már az emlékeim sem kötnek helyekhez, személyekhez. Moana volt, és van is, de csak bennem. Az enyém. És mindenki más dögöljön meg. De tudta, nem így van. Van még egy ember, egyetlen egy, akinek a létezése nem közömbös a számára. A sorsa sem.

Mielőtt Viktor kimondta volna ezt a nevet, Gron már sejtette, mit fog hallani. Egy név, egy történet, amely indoklásnak is felfogható, aztán jön a kérés. Drága és nagy dolog lehet – jutott még eszébe, amikor Viktor szóra nyitotta ajkát– , ha ilyen messzire elküldték ezt a kölyköt. És kifejezetten hozzám...? Nem lehet könnyű feladat, az egyszer biztos.

Kerluan tele van várakozó emberekkel.

Itt laknak ugyan, de nem idevalósiak. Valamikor jöttek, és nem mentek tovább. Itt csakugyan vége van a térképnek. A félsziget íve északnak feszül, keletről nyugatra tart, a vége lekonyul. Arra keleten már csak egyetlen kis fészek van, ami alig megközelíthető. Középen a mocsarak, meredek sziklás szakadékok. Tehát Kerluan majdnem a világ vége.

Ezért jöttek ide. A legtöbben már elitták az eszüket és a jövőjüket. Ha ugyan volt nekik. Menekültek rendőrök, ügyészek, becsapott cinkosok vagy csak végrehajtók elől.

Kerluanban nem várták őket kérdőívekkel, sem tévékamerákkal. Itt nincs helyi tévé, a rendőrség pár eltunyult öregúrból áll, akik legtöbbször már az egyenruhát sem veszik fel. Minek fáradnának vele? Úgyis tudja mindenki, kik ők. Benzint és élelmet havonta egyszer hoz egy hajó. Néha leszáll egy repülőgép, de általában hetekig nem jön semmi, csak a kis, pirosra festett, kétmotoros postagép. Aki élni akar, elmegy innen. Ide csak azok jönnek, akiknek odakünn vaj volt a fejükön. És csak azok maradnak itt, akiknek nem hiányzik az igazi élet.

Pedig hát Kerluanban is van valamilyen élet. A csavargók, a hajléktalanok is kapnak néha munkát, megszerzik nyomorúságos élelmüket, és persze az italukat is. Naponta sok konzervsör fedelét pattintják itt fel a mohó fogak. Romos házakban, kocsmák gazos környékén éjszakáznak a borostás alakok, akik valaha jobb napokat láttak. Olykor nem is lehet őket megkülönböztetni a rosszabb kerluaniaktól. Azok is rongyokban járnak, szesztől bűzlenek, és könnyen eljár a kezük.

Kerluanban sok fegyver van. A térkép szélén senki sem kér fegyverviselési engedélyt. Aki kéri, másnap talán átlőtt koponyával hever majd egy félreeső helyen, és az orvost is felkeresi valaki. Vagy pisztolycsövet, vagy pénzt mutat neki. Az orvos is szereti a pénzt, és nem akar még meghalni – talán ugyanúgy, mint halottkém–esete. Az átlőtt fejű halottat hivatalosan szívszélhűdésben elhunyt állampolgárként temetik el. Vagy díszes sírboltba, vagy a városszéli köves temetőben, ahol,a szegényeknél is szegényebbek nyugszanak. Itt csak kövek, hangabokrok és erős szél lehet a társuk.

Kerluan ilyen város.

Gron nagyon furcsán érezte magát.

Soha nem volt nála ennyi pénz. Nem is fért bele egyik zsebébe. Több részre osztotta a köteget, és berakta zakója belső és külső zsebeibe. Körülnézett. Kerluan főtere hirtelen idegennek tetszett. Ugyanazt látta, amit már annyiszor. De most valahogy másmilyennek tűnt Eddig – akár akarta, akár nem –alulról nézte ezeket a házakat, a néhány jobb autót, az itteni gazdagokat. Még a posta vagy a bank szinte tekintélyt parancsoló nagy épületét is. Ettől az órától lenézett rájuk. Viktor repülőgépe most indult, nem hallatszik ide még a startkor felüvöltő hajtóművek zaja sem. Kerluan belefagyott a meleg unalom, a semmi–sem–történik–gyantába. Ősállat a modern időben, mégis azon kívül. Gron eddig nagyon jól érezte itt magát. Hátat fordított a világnak, és nem hiányoztak egymásnak, ő és a világ. Kerluant ő választotta, tehát elviselte. Kint élt a szélén, a tengerrel is jóban volt. Ha semmit sem fogott, ha elszakadt a hálója, nem izgatta magát. A pénz a bankba megérkezett minden hónapban. De így lesz–e ezután is...?

Most persze mindez nem számított. Leült egy parkba. A szomjas fák száraz kérgét madarak vésték. Néha barna fejű darazsak húztak el a közelben, fenyegetően zümmögve. Gron az árnyékból az eget kémlelte. Két kis felhő jött kelet felől. Éppen keletről? Mint afféle jóslat. Csak az a kérdés, szerencsés jóslat–e?

Gondolkozott. Végiggondolt sok mindent. Aztán lassan elment a sarki boltba, megvette a félsziget térképét. A könyvesboltban csodálkozva néztek rá, sohasem látták itt. Jobban volt öltözve, mint a csavargó idegenek, ám a kerluaniak megérezték, ki ő. Az arcát ritkán láthatták itt a belvárosban. Mégis tudták, kiféle. Ügyet sem vetett rájuk, elvitte, zsákmányát egy másik padra, ahová még odasütött a nap. Elolvasta, amit lehetett, aztán ült a térkép fölött, ujjával méricskélve a távolságokat. Tudta persze, hogy így nem pontos, de nem is ez volt a lényeges. Nehéz terep lesz.

Régen érezte, hogy gazdag. Igazán sohasem volt az. De most azt is tudta: nem a saját pénze. Az övé, mégsem az övé. Azt tehet vele, amit akar, ha elkártyázná, talán sohasem vonnák érte felelősségre. Nagyon ügyes volt, aki kitalálta ezt az egészet Aligha Viktor volt, neki ehhez nincs elég fantáziája. Gron a lelke mélyén sejtette, ki lehet a terv értelmi szerzője. így már az is érthető, miért éppen neki szóltak. Ha őrültségekről van szó: Gron! A név már beugrik egyeseknek. Ilyenkor Gronnak kell szólni, persze.

Felállt. Kerluan homályba burkolózott. Itt–ott égett csak néhány fény. A tenger felől az esti szellő beosont a házak közé. A tér magas, vöröstégla–mellvédjéről lelátott a vízre is. Szürke égbolt alatt szürke víz. Mintha tényleg itt lenne vége a világnak, ez afféle határ. A térkép széle, mondta Viktor. Viktor–Moana. Egyszer vele is sétált a tengerparton. Csak egyszer. Fényességes tengerparti sétány volt, limuzinok siklottak csaknem nesztelenül. Egyikük sem érezte magát igazán otthon. Ha úszhattak volna egyet a sós vízben, igen, talán más lett volna a hangulat. De akkor nem lehetett. Túl sok volt köztük az akadály. Mégis legyőzték őket.

Gron elindult a külváros felé.

A kocsmában már magasra hágott a hangulat. Pedig aznap kevés italt mértek ki. Gron egy kisebb összeggel vásárolta meg a kocsmáros jóindulatát, és a termet arra az estére. Akik benne ültek, javarészt nem is maguktól jöttek. Hívásra kerültek elő a romos házakból, a gazból, a halászkikötő fölötti bűzös barlangokból. Gron suhancokat bérelt, neveket és helyeket sorolt. A kiskorú hírnökök, markukban a beígért pénz első, kisebbik részletével, boldogan rohantak szanaszét.

És amikor beállt az igazi este, a kocsma tele volt. Egyetlen nő sem volt a falak között. A kocsmáros testes alakja uralta a mezőnyt, remélte, ma este nem lesz verekedés. De azért rajta tartotta a szemét mindenen.

A füstös félhomályban még senki sem tudta, miről van szó. A legtöbben ismerték Gront, legalábbis látásból. A férfi szótlanul ült egy sarokban. Számításból nem rendelt semmilyen italt, még vizet sem. Arra várt, hogy egy kicsit lecsillapodjon a hangulat. Az izgalom a levegőben vibrált, a rendkívüli meghívás nagyon feldobta a „fiúkat". Néhányan egy kiadós mulatozásra számítottak. Csak arra.

Gron elnézte őket. A legtöbb vele egyidős, kevés a fiatal, bár akadtak néhányan. De Kerluanba azok jöttek, akik már összerúgták a port azzal a másik világgal. Ezek nem szoktak huszonévesek lenni, mint Viktor. Lehet, egyszer ő is itt fog kikötni...? Gron megvetően elhúzta a száját.

Végre elszánta magát. Mindenki ivott egy kört, ezek ilyenek, ital nélkül gondolkodni sem tudnak. Gron lassan középre ballagott, felült a pultra. A kocsmáros mögéje állt. Gron végignézett rajtuk, igyekezett mindenkinek a szemébe nézni, ha csak egyetlen pillanatra is. Amíg nem jött elő, nagy volt a zaj. Most egyre nagyobb lett a csönd. Mire mindenkin végignézett, már a légy zümmögését is meg lehetett hallani. És tényleg hallotta, hiszen röpködtek ott szép számmal.

– Emberek! – kezdte Gron. – Tudjátok, ki vagyok, igaz...? Aki nem tudja, az ő baja.

Ezzel mosolyt csalt az arcokra. Hányszor állt már így férfiak csoportja előtt? Igaz, azok nem így néztek ki, és ritkán kellett őket rábeszélnie arra, amire... No, mindjárt.

– Gondolom, akartok sok pénzt keresni. Abban is biztos lehetek, hogy közületek nem mindenki akar itt megdögleni. Igaz? Kerluanban pocsék módon temetik el az embert, láthattátok elégszer.

Még vártak. Az italt, amit a markukban szorongattak, tőle kapták, ő fizette. Ez tiszteletet parancsol, így végig fogják hallgatni. Gron nagyon akarta, hogy sikerüljön. Annak idején megszokott egy kemény stílust, amit férfiasnak is neveznek.

– Közületek, úgy húsz embernek most lehetősége nyílik arra, hogy az életét megváltoztassa. Aki örökre Kerluanban akar maradni, az máris mehet. Ott az ajtó – mutatta.

Persze senki sem mozdult. Gron tudta, hogy mindnyájan itt maradnak, hát azonnal folytatta:

– Aki nagy pénzt akar keresni, és utána mégis Kerluanban maradni, megteheti. Aki meg úgy érzi, visszamehet majd a régi életbe, vagy ha egy még újabbat akar majd kezdeni, amikor tele lesz a zsebe, hát hallgasson rám. Gron vagyok, éppen úgy kerültem ide, mint ti. Nem is akartam visszamenni soha. Lehet, nem megyek el innen... csak egy időre. Most egy ajánlatot teszek nektek, emberek. Aki bátor, elfogadja. El kell mennem valahová, ahová nem vezet út. Örülnék, ha minél többén jönnétek velem.

Még mindig csak a csönd volta válasz. Az emberek feszülten figyeltek. Gron megnedvesítette az ajkát:

– Ne higgyétek, hogy elmondok mindent. Nem szabad túl sokat jártatnom a számat. Legalább tíz napig leszünk távol, de az sincs kizárva, hogy húsz is lesz belőle. Majd meglátjuk... Nehéz lesz, higgyétek el. Aki nem bírja a hőséget, maradjon itthon. Aki nem szereti a szúnyogokat, moszkitókat, kígyókat, cápákat, aligátorokat, azt sem visszük magunkkal. Aki beteges vagy gyenge, máris mehet. Nekem csak olyanok kellenek, akik tudnak bánni a fegyverrel, tudnak evezni, és ha kell, felmennek az egyenes sziklafalon is, akár a pók... Akik nem ijednek meg az árnyékuktól, és mások fegyverétől sem... Hát, szóval, így állunk, fiúk.

Még mindig a csönd. Nehezen mozdultak. Valaki hirtelen felhajtotta az italát, mintha kiszáradt volna a torka az izgalomtól. Nem minden arc volt egyforma. Gron újra körbenézett:

– És akik sikerrel járnak, úgy értem, épségben visszatérnek, sértetlenül visszahozzák a bőrüket Kerluanba, azok fejenként huszonötezer dénárt kapnak.

Elfordult. Most ő is italt kért. Huszonötezer...?! Hallotta, hogyan morajlott fel a tömeg. Majd' megvesznek, hát persze, érthető. Huszonöt darab ezres...? A legtöbben soha nem láttak annyi pénzt. Ráadásul jól átváltható dollárra, sok ezer dollárra... Ebből tényleg lehet új életet kezdeni. Akinek ennyi jut egyszer, ezerszer is meggondolja, bemenjen–e valaha is egy kocsmába. Ennyit már érdemes befektetni, elrepülni innen, és valami egészen más életet kezdeni... Ebből már valaki lehet az ember.

Ő is ivott, de nagyon keveset, és ismét szembefordult velük. Tiszteletteljes csend lett.

– No, ki jelentkezik...?

Ez volt a legkényesebb pillanat. Ha senki sem lép ki, összeomolhat az egész elmélete. Minden vágya, amelyről ma reggel még fogalma sem volt, estére viszont igencsak a lelkébe nőtt.

Egy kék inges, rongyos nadrágos szakállas alak lépett ki a többiek közül. Mellényt viselt, de csak úgy a fél vállára vetve.

– Rainer a nevem, legyen elég ennyi... Remélem, nem kell önéletrajzot írni, meg ilyesmi...

Többen felnevettek. Gron is elmosolyodott. Rainer szeme fiatalos volt, talán alig harmincöt. A szakáll öregít, tudta Gron.

– Szóval... én mennék – így Rainer. – Huszonötezer, az bizony szép pénz.

– Tudsz lőni?

– Tudok.

– Ha kell, emberre is? Rainer nyelt egyet:

– Ha kell.... biztosan. Valaki közbekiáltott:

– Hé, Gron, szabadcsapatot szervezel? Vagy zsoldosokat?

– Valami újabb idegenlégió lesz – vélte egy másik.

– Gron–légió – nevetett egy öreg a sarokban. Gron–légió...? Nem is hangzik rosszul – gondolta.

Gron, de közben állandóan Rainert nézte. Jól kell választania, egyszer sem hibázhat. Túl nagy lenne az ára a tévedésnek. De elkerülheti–e...?

– Gyere közelebb – megtapogatta az izmait, előretétette a kezeit, és figyelte, nem remegnek–e. Megtetszett neki a pasas, de azért nem azonnal adta jelét ennek:

– Aztán bátor vagy–e?

– Még soha nem szaladtam el – felelte amaz komoran, és közben úgy nézett Gronra, hogy az hinni kezdett neki.

–Rendben van, jöhetsz. Állj ide – mutatott a még üres fal elé. Újra a társasághoz fordult:

– No, ki vállalkozik még?

A habozó csönd most csak egy pillanatig tartott, aztán egyszerre négyen is kiáltották: –Én! Én is...!

Még el sem jött a reggel, amikor Gron – a három óra alvás ellenére is kipihenten – bezörgetett Kerluan nyugati szélén egy ház ablakán. A pirkadat rózsaszínűre festette az eget. A halászok akkor mentek ki. Az öböl hullámgáttól védett, tükörsima vizén apró hullámokat vertek a bárkák.

Csak kis idő múlva hallott mozgást az ajtó mögött. Gronnak nagyon jó hallása volt A házigazda mezítláb osont, és a deszkaajtó túlsó oldalán hallgatózott. Nem volt kisablak, sem kémlelőlyuk. Gron a legfontosabb információval kezdte:

– Egyedül vagyok. A nevem Gron. Nyisd ki nyugodtan.

Kétszer beszélt életében ezzel az emberrel. Kerluanban mindenki tudta, mivel foglalkozik. Olykor hetekre eltűnt, aztán megint visszajött. Máskor idevetődő idegenek is keresték. Olykor éjszaka valamilyen zászló nélküli kisebb hajó állt meg a gáton túl, bárkákra ládákat rakodtak hallgatag, idegen matrózok... A férfi öreg volt már és teljesen kopasz. Gron sejtette: mindenről tud, ami a városban történik, így talán már az esti kocsmai szervezkedésről is. Az biztos, Gron nem lehet neki idegen.

A házigazdának nem volt neve. Gron ezt megértette. Leültek egy gyér bútorzatú szobában. Félhomály volt. így jobb beszélgetni.

– Sejted, miért jöttem hozzád.

Ennyi elég is volt. Amaz kis habozás után szólalt meg:

– Mennyi kellene, és milyenek?

– Tizenöt karabély. Nem ártana vagy két géppisztoly sem. Öt kisebb tiszti pisztolynak is örülnék. Mindenhez jó sok lőszer. És kell még tíz kézigránát is.

Nagy lett a csönd.

– Ez sokba kerül – mondta amaz.

– Nem ez a kérdés, hanem hogy gyorsan meg tudod–e szerezni őket?

– A java raktáron van – felelte a másik, és érződött a hangján, nagyon kell neki ez az üzlet Gron örült, de nem mutatta ki.

– Mindennek raktáron kellene lennie, mert nincs időm várni.

A fegyverkereskedő vállat vont:

– Akkor csak a pisztolyokról kell lemondanod. Pillanatnyilag nincs egy sem.

– Rendben, tehát miből mennyi van, és mi az ára? Siessünk, mert nincs sok időm.

A parton a hullámok halkan csobbantak. A fövényre egyre–másra kiúszott egy–egy újabb hullám, végignyalta az örökké nedves homokot, elmozdított néhány kagylótöredéket, és visszacsúszott ismét. A távolabbi fák árnyékában állt egy ház, mellette a kis fészer. A műhelyben néhány munkapad és vagy tíz fémszerszám állt. A mester egy öreg, ősz, körszakállas férfi, aki már harminc éve fáradhatatlanul gyártotta a csónakokat. Kisebbeket, nagyobbakat.

Gron ott állt vele szemben. Közben a nap feljött, a sugárözön rásimult a tengerre. A part fölött sirályok cikáztak. Békés volt a reggel, már amennyire Kerluanban békések a reggelek.

– Ötöt, legalább – mondta. Az öreg a fejét vakarta: