T. M. Logan

A GYANÚ

T. M. Logan

A GYANÚ

A mű eredeti címe

The Catch

Copyright © T.M. Logan, 2020

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RÁCZ PÉTER

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 623 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Johnnak és Sue-nak,

Jennynek és Bernardnak

Az emberek csak azt látják, amit hajlandók látni.

Ralph Waldo Emerson

Átteszi a bal kezébe a kést, hogy a jobbjával kitapogathassa a pulzust. Két ujját a nyak oldalán futó vastag ütőérre helyezi.

Semmi.

A bőr még meleg, ahogy hozzáér, a test azonban meg sem mozdul. Teljesen merev. Az élet utolsó szikrája is kihunyt már benne.

Most az a lényeg, hogy megőrizze a nyugalmát. Mert nem fogják megérteni. A dolgok kicsúsztak a keze közül. Nem így akarta, de rákényszerült. Különben is, bizonyos értelemben ez volt a munkája. A legfontosabb és a leghálásabb munka, amelyet valaha is kapott. És a legjobb célt szolgálta; mindig is a legjobbra törekedett, mindenki számára. Látta a fenyegetést, látta a veszélyt – nem volt más választása. Úgysem működött volna. Hosszú távon biztos nem.

Minden bizonnyal ő is kiheveri, csak időre van szüksége, hogy felülkerekedjen az iránta való érzésein.

Tisztára törli a kés pengéjét, aztán visszacsúsztatja a tokjába.

A mocsári fűvel benőtt terület olyan, mint egy foszlott szőnyeg, a felülete durva és kemény. Puszta kézzel veselkedik neki, hogy gödröt ásson a holttest mellé, a felső kéreg alól hamar előbukkan a sötét derbyshire-i föld. Az ujjait belemélyeszti, érzi, ahogy ragacsos réteg enged a nyomásnak, puha és nedves a minapi esőzés után. Nagyszerű.

Legalább könnyű lesz kikotorni.

ELSŐ RÉSZ
Az udvarló

1

PÉNTEK

A lemenő nap utolsó sugarai lágyan melegítették az arcomat, miközben a földszinti teraszon üldögéltem, és a kertünket szegélyező magas platánfák lombkoronájában csivitelő pacsirták énekét hallgattam. Május közepe volt, péntek, a közeledő alkony levegője megtelt a frissen nyírt fű illatával és a szomszédok grillsütőiből áradó, fátyolszerű füst szagával. Elég meleg volt ahhoz, hogy vacsora után kitelepedjek a kertbe, és az erős, sötétre pörkölt kávét szürcsölgetve nézzem, amint a lányom az új udvarlójával tollaslabdázik a széles gyepszőnyeg közepén.

Most először találkoztunk vele, jóllehet már hét hónapja ismerték egymást Abbie-vel. Magas, atletikus termetével szakasztott úgy nézett ki, mint egy felkapott fotómodell valamelyik vasárnapi mellékletből. Halvány rózsaszínű vászoninget és chino nadrágot viselt, lapos talpú nyári cipőjét kötelességtudóan levette, és a bejáratnál hagyta, kérni sem kellett rá. Nem puszilta meg a feleségemet, Claire-t, sem az anyósomat, Joyce-t – még csak a levegőben sem dobott csókot feléjük –, hanem kezet nyújtott mindkettőjüknek, az egyenlő bánásmód jegyében. Tisztelettudónak tűnt, nem túl tolakodó, de nem is visszahúzódó. A kézfogása határozott és kimért volt, szorítása magabiztosságot sugárzott, amikor megmarkolta az enyémet, talán kicsivel erősebben.

Figyeltem őket, ahogy játszanak. Ryan hadonászva ütögette vissza a labdát, látványosan igyekezett megtartani az egyensúlyát, de csak megbotlott, hanyatt vágódott, esés közben tovább csapkodva a levegőt. Nevetett, miután elterült a füvön, a rézsútosan elnyúló, hosszú esti árnyékcsíkok egyike éppen rávetődött. Abbie vidám, tisztán csengő kacagása a magasban lebegve visszhangzott a kertben.

Halk kuncogás ütötte meg a fülemet a mellettem lévő asztal felől is. Claire és Joyce tetszését ugyancsak elnyerte a jelenet.

– Jól mutatnak együtt – jegyezte meg Claire, és a feje fölé emelte a lebarnult karját, hogy kinyújtózzon. – Nem gondolod?

– Nem kosaraznám ki, ha egy picit is fiatalabb volnék! – mosolygott hamiskásan Joyce, előrehajolva a tolókocsijában. – Elég csak egy pillantást vetni rájuk.

– És te, Ed? – fordult felém Claire, megfogva a karomat. Éreztem a bőrömön az ujjai melegét. – Remek érzés újra boldognak látni Abbie-t, ugye?

– Minden jel szerint tetszik neki – válaszoltam, de nem néztem a szemébe.

Tagadhatatlanul régen láttam már ilyen boldognak a lányunkat. Közhelyként hangozhat, de azon az estén valósággal ragyogott. Az előző néhány hónapban szinte mást sem lehetett hallani, mint Ryan így, Ryan úgy, attól függően, hogy éppen miként alakult távkapcsolatuk az aktuális hétvégén.

– Aranyos fiú, semmi kétség – jegyezte meg Joyce.

– Harminchárom éves – feleltem. – Nem éppen fiú! Majdnem tíz évvel idősebb Abbie-nél.

– Nagyon jól tudod, hogy mire célzott a mama – szólt közbe Claire. – Ha rájuk nézel, láthatod, hogy igenis komoly a kapcsolatuk.

– Alig ismerjük a fickót, most találkoztunk vele először.

A feleségem ismét felém fordult.

– Ed…

– Igen?

– Abbie igazán és teljesen odavan érte, úgyhogy adj egy esélyt neki, rendben? Nem hiszem, hogy ő is olyan volna, mint a többiek. – Gyengéden megszorította a karomat. – Legyél barátságos!

– Én mindig az vagyok – közöltem csöndesen.

– Ó, hogyne, drágám! – válaszolta Claire. A hangjában épphogy csak bujkált némi gúny. – Te mindig az vagy.

A figyelmemet visszafordítottam a tollaslabdára, és néztem, ahogy Ryan újból hatalmasat suhint az ütőjével, aminek meg is lett az eredménye: a labda a hálóban kötött ki.

Abbie mezítláb futkosott a füvön, fehér farmernadrágjához, amelyet korábban még sosem láttam rajta, virágmintás, vékony pántú felsőrészt választott. Finom szálú, sötét haja ide-oda lobogott, amint egyik oldalról a másikra szökellt. Pici gyerekkora óta tollasozott, akkoriban tízből csak egyszer találta el a labdát. Minden nyáron felszereltem a hálót a gyepen, és vég nélkül játszottunk. Kellemes emlék volt; egyúttal fájdalmas is.

– Visszavágó? – kérdezte Abbie, kaján vigyorral az arcán.

– Csak akkor, ha nem leszel ilyen könyörtelen velem – válaszolta Ryan, feltápászkodva a földről. Fakó színű nadrágjáról lesöpört néhány fűszálat.

– Egy frászt! – torkolta le Abbie, és megcélozta Ryant a háló fölött.

Miután újra felálltak a játékhoz, tanulmányozni kezdtem Ryant. Vitathatatlanul ügyesen volt összerakva, afféle „egy helyes fiú a szomszédból” típus, aki amellett, hogy rendes, még jóvágású is. Szögletes, markáns állát finom borosta fedte, arcának közepén kis mélyedés. Szabályos, fehér fogait gyakran kivillantotta, mosolya őszintének és melegnek tűnt. Sűrű, egyenes ívű szemöldök, mély tüzű, sötétbarna szem – olyan sötét, hogy szinte már fekete. Észrevette, hogy figyelem, a pillantásunk összeakadt. De nem mosolyodott el, nem is kapta el a tekintetét, egyszerűen csak nézett.

És akkor belém hasított.

Egy idegeket görcsbe rántó fájdalom a gerincoszlopom legtetején, a testemen végigfutó borzongás, mintha a síromon gázoltak volna át. Valami megmozdult közöttünk, keresztül a légtéren, egy láthatatlan kötél, amelyet a két végénél fogva rángattak.

Egy zsigeri, elemi érzés, ősi ösztön, amely a kőkorszakban figyelmeztette volna a vadászt, hogy farkas rejtőzködik az árnyékban, és kész bármikor támadni. A veszély nem látható, nem lehet kiszagolni vagy hallani. De biztos jele, amikor hátul, az ember nyakán feláll a szőr.

És én rögtön tudtam, ahogy Ryan szemébe néztem. Az volt az a pillanat, amikor villámként suhant át rajtam a felismerés vakító fénye – valami nincs teljesen rendben a lányom új udvarlójával.

Valami ott rejtőzködött a szeme mögötti sötét árnyékokban.

Valami különös.

Valami nagyon, nagyon rossz.

2

A konyhába belépve lekaptam a sistergő kávéskannát a főzőlapról, a szívem olyan hevesen vert, hogy szinte éreztem a mellkasomban a kalapálását. Vettem egy mély levegőt, a kanna remegett a kezemben. Félreértettem volna? Hiszen mostanáig kifejezetten rokonszenvesnek tűnt. Ám a pillantásának hatása továbbra is ólomsúlyként nehezedett rám, az adrenalin zajongva csörtetett az ereimben.

Valami nem volt rendben körülötte, ebben biztos voltam. Valami, amit elrejtett előlünk.

Visszamentem a teraszra, újratöltöttem Claire poharát, próbáltam magamra vonni a figyelmét, de azzal foglalatoskodott, hogy az anyja vállára terítsen egy kardigánt. Abbie csatlakozott hozzánk, lehuppant az egyik nagy, fából készült kerti székbe. Öreg macskánk, Tilly némi nehézség árán az ölébe kuporodott, és mancsaival gyömöszölni kezdte a farmernadrágját, hosszú, szürke szőrszálakat hullajtva a fehér anyagra.

– Te jössz, apu!

A hangjára felkaptam a fejem, és kényszeredett mosolyt ragasztottam az ábrázatomra.

– Mindig a rendelkezésedre állok, hogy gyakorolhasd a pontos, célzott ütéseket, Abs. – Leraktam a kávéskannát az asztalra. – Csak tartsd észben, hogy már nem vagyok az a kerti bajnok, aki egykoron voltam, úgyhogy adj egy kis esélyt, kérlek.

– Én ugyan nem! – intett le, Tilly füle tövét vakargatva. Az állat hálásan dorombolt, és nagyokat pislogott. – Muszáj pihennem. De játszhatsz Ryannel.

– Ó, valóban?

Claire metsző pillantást vetett rám.

– Persze – vágtam rá tüstént, elfogadva a felajánlott ütőt –, miért is ne?

– Ne aggódjon! – kapcsolódott be a társalgásba Ryan. Derűs, vigyorgó ábrázattal, laza léptekkel közeledett az asztalunk felé. – Csapnivalóan tollasozom.

Lerúgtam a lábamról a pacskert, és elindultam utána. A zsenge fű csiklandozta a talpamat, az orromat megütötte Ryan arcvizének az illata, átható citrom és még valami más, talán fenyő vagy eukaliptusz. Elhelyezkedett a háló túloldalán, én meg lassú, kiszámítható ívben felé ütöttem a tollaslabdát, megnyitva az adogatást; fülemben ott csengtek a feleségem szavai: Legyél barátságos! Csakhogy másként alakultak a dolgok. Hadonászás és csapkodás helyett Ryan gyakorlott, könnyed mozdulatokkal emelte át vagy ütötte le a labdákat, jószerivel el sem értem őket, hiába nyújtózkodtam. Ezúttal nem terült el a földön szétterpesztett lábbal, hogy megnevettesse Abbie-t, összeszedetten és céltudatosan mozgott, fürgén váltott egyik oldalról a másikra, megszabva a játék ritmusát, miközben alkarjának izmai vastagon kidagadtak.

Ő jött az adogatásban, feldobta a labdát, én azonban nem a mozdulatára összpontosítottam, hanem az arcát figyeltem. Felém pillantott, aztán olyan erővel ütötte meg a labdát, hogy mielőtt még tudatosodhatott volna bennem, éreztem, hogy egy tompa pufff! kíséretében valami a bordáim közé vágódik.

– Ryan! – hallottam Abbie kiáltását, igaz, nevetés is vegyült bele. Feltartott karral jeleztem, hogy jól vagyok, noha a becsapódástól szúrt a mellkasom. Ryan szintén nevetett, színpadiasan felemelte mindkét kezét, megadva a módját a bocsánatkérésnek.

– Sajnálom, Ed!

Ryan hét-kettőre vezetett, amikor észrevettem, hogy kezd leereszteni. Egyre-másra vétett el olyan labdákat, amilyeneket korábban simán visszaütött.

Végül is én nyertem tizenegy-kilencre.

Megálltam egy helyben, hogy kifújjam magam. A pólóm átnedvesedett az izzadságtól, a lucskos pamutanyag hozzátapadt a bőrömhöz.

– Fergeteges kis csata volt – jegyezte meg Ryan. Nem látszott kimerültnek, verejtékpöttyök sem csillogtak a homlokán. – Újabb menet?

– Előbb tartsunk szusszanásnyi szünetet. – A teraszasztal felé intettem, ahol a családom ült. – Néhány korty, aztán folytathatjuk. Biztosan nem volna kedve egy kis kávéhoz?

– Köszönöm, Mr. Collier, de nem fogyasztok koffeint.

Belekotortam a nagy méretű jégtartóba, hogy aztán a nyakam hátsó részére csurgassam a megolvadt vizet, amely kellemesen hűs volt a kimerítő mérkőzés után.

– Van sörünk és borunk – közölte Claire –, sőt mással is szolgálhatunk, ha ahhoz volna kedve.

Ryan feltartotta az egyik kezét, arcán újra felvillant az a bizonyos, vigyorba hajló mosoly.

– Igazán hálás vagyok, de tényleg nem kérek semmit, holnap Manchesterbe kell utaznom autóval, korán indulok, aztán hétfőn vissza ide, hogy lebonyolítsam az iskolalátogatásokat, szóval jobb, ha nem iszom alkoholt.

– Ryan önkénteskedik a rendőrségnél – világosította fel Abbie a nagyanyját. – Igazából polgárőr.

– Ó, mit nem mondasz! – hitetlenkedett Joyce, és még szorosabbra húzta magán a kardigánt. – Rendőr? Akkor ügyelnünk kell, hogy mindannyian kifogástalanul viselkedjünk, ugye?

– Nem rendelkezem teljes jogkörrel – magyarázta Ryan. – Amolyan segítségnyújtás, besegítünk a közösségi rendvédelmi erőknek, járőrözünk, kezdeményezéseket teszünk a közbiztonság javítására, ilyesmik. Az utóbbi pár hónapban iskolákat keresek fel, hogy előadást tartsak a késes bűncselekményekről. Örömmel tölt el, ha valamit visszaadhatok, ha értik, mire célzok. Hogy úgy érezhessem, én is hozzájárulok a közös jóhoz.

Újratöltöttem a kávéscsészémet, miközben a szemem sarkából Ryant lestem. Nem úgy festett, mint egy rendőr. Ahhoz túl kifinomult volt. Túl tökéletes. Igaz, már jó ideje nem volt komolyabb kapcsolatom a rendőrséggel. Egy örökkévalóság telt el azóta, hogy legutoljára dolgom akadt velük.

– Persze, persze – bólogatott Claire. – Akkor esetleg egy diétás kólát? Vagy ásványvizet? Van a konyhában gyümölcslé és dzsúsz is.

– Az ásványvíz kiváló lesz, Mrs. Collier.

A feleségem kihalászott egy zöld kis üveget a jegesvödörből, és odanyújtotta Ryannek.

– Szólítson csak Claire-nek, kérem!

– Köszönöm, Claire!

Joyce előrenyújtotta a lábát, lassan feltornázta magát, és kikászálódott a tolószékből. A botját remegő kezében tartotta.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy egy kicsit ledőljek odabent.

Ryan tüstént mellette termett, felajánlotta a karját, hogy Joyce belekapaszkodhasson, amikor megfordul, és elindul befelé.

– Köszönöm, Ryan! – mondta Joyce, hálatelt szívvel mosolyogva. – Igazán kedves magától.

– Szóra sem érdemes.

– Nagyi! – pattant fel Abbie is a helyéről. – Jól vagy?

– Semmi baj, édesem, ráadásul ez az udvarias fiatalember a gondomat viseli. Csak a szokásos húszperces sziesztára van szükségem.

Mindhárman néztük, ahogy Ryan bekíséri, Joyce az alkarjára támaszkodott. Claire keserveset sóhajtott mellettem, és a fejét ingatta.

– Szemmel láthatóan napról napra romlik az állapota – jegyezte meg halkan. – Mit gondolsz, hatnak egyáltalán azok az új gyógyszerek?

Megfogtam a kezét, gyöngéden megszorítottam. Tenyerén a bőr puha és meleg volt.

– Hétfőn beszéljünk ismét az onkológussal – javasoltam. – Hátha változtathatnak a kezelésen.

Claire bólintott. Közben Ryan kijött a házból, és letelepedett mellénk. Abbie rápillantott, de nem szólt semmit – néma tekintetükkel kommunikáltak egymással. Abbie óvatosan lerakta Tillyt a teraszra, majd felállt, és az egyik tollaslabdaütőt odanyújtotta az anyjának.

– Gyere, anyu, most te következel!

– Nem éppen ahhoz vagyok öltözve, kicsim – válaszolta Claire kék mintás átkötős ruhájára bökve. – Ráadásul bort is ittam.

– Csak semmi kifogás! – mosolygott Abbie. – Ha akarod, hárompontos előnyt adok neked.

Claire vonakodva feltápászkodott, fogta az ütőt, és követte Abbie-t a hálóhoz. Újra a szemembe ötlött, hogy mennyire hasonlítanak egymásra; ugyanaz az olíva bőrszín, ugyanaz a selymes haj, kecses alkat – csupán annyi a különbség, hogy Abbie pár centiméterrel magasabb, mint az anyja. Ryan és én csöndben üldögéltünk az asztalnál, figyeltük, ahogy játszanak, a tollaslabda lassan, lapos ívben röpködött ide-oda közöttük a sápadt, bársonyos alkonyi fényben. Nevetgélve ugratták egymást, bensőséges évődésük jótékonyan tompította a kényelmetlen érzést, amely korábban elfogott. Ők jelentették számomra a világot: annyira szerettem őket, hogy olykor még a szívem is belesajdult.

Riadt macskanyivákolás szakította félbe merengésemet; odanéztem, és azt láttam, hogy Tilly sziszegve fújtat Ryanre, a füleit hátraszorítja, a szemeit résnyire összehúzza. Csak most rántotta volna vissza a lábát? Lenyúlt, hogy megsimogassa Tillyt, de a macska ijedten hátrált, veszettül vicsorított, felborzolt farka az égre meredt. Furcsán mozgott, az egyik hátsó lábát begörbítette, nem mert rálépni.

– Sajnálom, Ryan – szabadkoztam. – Nem szokott ilyen ellenségesen viselkedni. Általában mindenkihez barátságos.

Lehajoltam, hogy megsimogassam, de rám is csak prüszkölt, majd elbicegett a garázs felé.

– Nagyon jellegzetes a külseje – állapította meg Ryan.

– Igen, félig sziámi, attól ilyen hegyes a pofája.

Ryan megdörzsölte az egyik kézfejét.

– Megkarmolta? – érdeklődtem.

– Semmiség az egész.

Lopva az arcát tanulmányoztam. A közénk ékelődött feszültségnek nyoma sem volt, mintha egy csapásra elpárolgott volna. Lehet, hogy csak képzelődtem? A pillantásomtól enyhén zavartan somolygott. Erőt vettem magamon, és viszonoztam a gesztust.

– Korábban sosem tett ilyet – próbáltam védeni Tillyt.

– Talán előbb össze kellene barátkoznunk.

– Lehetséges.

Biccentett.

– Nos, Abbie-től úgy tudom, hogy szolgált a hadseregben is.

– Annak már jó ideje – válaszolta. – Öt évet húztam le az angol királyi ezred kötelékében, a királyi gyalogsági ezrednél.

– Hiányzik a katonaélet?

Megvonta a vállát.

– Néhanapján. Főleg a srácok hiányoznak. De két afganisztáni küldetés épp elég volt.

– Bizonyára kemény lehetett.

Testhelyzetet változtatott, mintha időt akarna nyerni, hogy megválogathassa a szavait.

– Láttam egy csomó… dolgot. Olyasmiket, amelyek sok mindent más megvilágításba helyeztek. – Szünetet tartott, a tekintetét Abbie-re szegezte. – Például, hogy minden egyes napból a lehető legtöbbet kell kihozni. Carpe diem.

– Élj a mának! – bólogattam. – Hogyne.

Kínos csend telepedett közénk.

– Szerettem volna újra megköszönni – gyürkőzött neki akadozva –, hogy meghívtak ma estére.

– Ez természetes, szóra sem érdemes.

– Örülök, hogy alkalmunk nyílik beszélgetni, így, kettesben.

Ráemeltem a tekintetemet, miközben éreztem, hogy a mellkasom összeszorul.

– Rendben…

– Arról van szó, hogy kérnem kell magától valamit, Ed.

Abban a pillanatban keresztülcikázott rajtam, hogy mire megy ki a játék.

– Mégis mit? – puhatolóztam fojtott hangon.

Ryan előredőlt, két kezét összekulcsolta. Nagyokat nyeldesett.

– Tulajdonképpen az engedélyét szeretném kérni.

Az este nyüzsgése és zsongása – a tollasozók kiáltásai és kacagásai, a madarak csivitelése, a szomszéd kertből áthallatszó, távoli zeneszó – beleveszett a szürkületi homályba, majd fokozatosan elhalt, ahogy egyetlenegy pontra irányítottam figyelmemet: a velem szemben ülő arcára.

Megköszörültem a torkomat, hallottam a szavakat, ahogy elhagyják az ajkamat.

– Az engedélyemet?! Mihez?

– Meg akarom kérni Abbie-t, hogy legyen a feleségem.

3

– Hogy legyen a felesége? – ismételtem meg.

A szavaim tompán visszhangzottak, mintha egy másik szobából szűrődtek volna át. Fejembe tolult a vér, hallani véltem a lüktetését a koponyámban. Ugye nem most? Ugye még nem? Túl korai lett volna. Mióta is ismerik egymást, hét hónapja? Abbie még a huszonötöt sem töltötte be, túl gyors ez neki. Túlságosan is az. És még csak esélyem sem volt, hogy feldolgozzam a Ryanről szerzett első, ösztönös benyomásaimat, egyáltalán, kialakítsak bármiféle kezdetleges képet róla.

Sötét, rezzenéstelen tekintetét rám szegezte.

– Abbie a legaranyosabb, legkedvesebb, leggyönyörűbb lány, akivel valaha is találkoztam. Úgy vélem, hogy a lánya csodálatos teremtés, és vele akarom tölteni életem hátralévő részét.

– Valóban az – motyogtam magam elé. A meleg este ellenére úgy éreztem, hogy furcsa, dermesztő fagy kúszik végig az ereim belső falán. – Csodálatos teremtés.

– Őszintén szólva eredetileg nem állt szándékomban ilyen nagy feneket keríteni ennek az egésznek, elvégre nem a tizennyolcadik században élünk – magyarázta Ryan, ideges mosollyal az ajkán. – Olyan régimódi engedélyt kérni a szülőktől, de igazság szerint fogalmam sincs, mi ilyenkor a szokás, úgyhogy próbálom a legjobban csinálni.

– Hát, hogy is fogalmazzak… Fölöttébb hirtelen jött, nem gondolja?

Határozottan megrázta a fejét.

– Én nem úgy érzem. Tulajdonképpen azóta tudom, hogy először találkoztunk egymással azon a házibulin. Szerelem első látásra, ha úgy vesszük. Őrülten hangzik, ugye? Sosem hittem volna, hogy velem is megeshet az ilyesmi. – Belekortyolt az ásványvízbe. – Elnézést, de remeg a kezem. Hangyányit ideges vagyok.

Képtelen helyzet, döbbentem rá. Mondhatnék akár nemet is, de mivel tudnám megindokolni, másfelől mennyiben befolyásolná Abbie-t? Ugyanakkor az igentől is viszolyogtam. Egyetlen kiút maradt, addig húzni az időt, ameddig csak lehet.

– És az eljegyzési gyűrű… megvan már?

Bólintott.

– Valójában családi ereklye. Nem voltam biztos benne, hogy Abbie mire vágyik inkább, valami újra, vagy pedig egy olyan gyűrűre, amely nemzedékről nemzedékre öröklődik. Sosem voltam még ilyen helyzetben, ettől függetlenül szeretném, ha minden tökéletes lenne.

– Persze. Hát… – nyögtem újra. – Házasság.

– Nem akarunk várni, ezért kértem az engedélyét, hogy hivatalossá tegyük a szándékunkat. Tisztában vagyok vele, hogy némiképp meglepetésként hathat, de mindketten erre vágyunk.

Továbbra is forgott velem a világ. Mintha csak tegnap lett volna, hogy Abbie-t először vittük az általános iskolába. Piros, magas nyakú pulóver volt rajta, lábán fényes lakkcipő, parányi kezével erősen csimpaszkodott az enyémbe. Most meg itt ülök, igaz szerelemről cseverészek, meg arról, hogy a lányom hozzá akar menni egy olyan fickóhoz, akit alig ismerek.

És nem csak úgy akárkihez. Hanem ehhez a taghoz.

– Ez egy jelentős lépés… súlyos döntés – jegyeztem meg körülményesen, elnyújtva a szavakat. – Engem mindenesetre váratlanul ért. Nem akarnak várni még egy kicsit, amíg… kipróbálják az együttélést?

Ryan megdörzsölte az állán a borostát, közben a felénk közeledő Abbie-re és Claire-re pillantott.

– Hát, éppenséggel azt illetően is szolgálhatunk újsággal.

– Újsággal? Miféle…

Anya és lánya kart karba öltve, mosolyogva cövekelt le az asztalunknál. Claire tekintetében izgatottság csillogott. Abbie szenvedélyes csókot nyomott Ryan arcára, majd – fülig érő szájjal – rám nézett.

– Nos? – kérdezte. Az anyjára lesett, aztán ismét felém fordult. – Mit szóltok hozzá?

– Eljegyezték a lányunkat! – ujjongott Claire. – Fantasztikus hír, ugye, Ed? Egyelőre még nem fogtam fel.

Abbie egyszerre ölelt meg mindkettőnket, a parfümjének tiszta, kellemes illata körbelengte az asztalt.

– Apu, mi a véleményed?

– Csodás – préseltem ki magamból, rádöbbenve, hogy Ryan engedélykérése tulajdonképpen nem volt egyéb üres gesztusnál. Már korábban megkérte Abbie kezét. – Gratulálok mindkettőtöknek.

Ryan előhúzott egy bíborszínű, apró dobozkát a zsebéből, és odanyújtotta Abbie-nek.

– Gondolom, most már újra felhúzhatod – mondta vigyorogva.

Abbie két kezébe fogta a dobozt, óvatosan kinyitotta, majd bal kezének negyedik ujjára felhúzta a gyűrűt; széttárta az ujjait, úgy mutatta felénk a kezét. A foglalatban óriási méretű gyémánt tündöklött. Vajmi keveset értettem a gyűrűkhöz, de annyit azért én is képes voltam megállapítani, hogy remekbe szabott, különleges darabról van szó.

– A nagyanyámé volt – közölte Ryan. – Számtalanszor elmesélte, hogyan tette fel Arthur nagyapa az egész havi fizetését a Well To Do nevű lóra, és nyerte meg a legendás nemzeti akadályverseny, a Grand National fődíját. Egyáltalán nem volt járatos a versenylovak terén, pusztán megtetszett neki az állat neve, mert magáról is azt képzelte, hogy egyszer tehetős lesz. A sikeres fogadás 14-1 arányban hozta a tétet, és nagyapa szinte a teljes nyereményt a gyűrűre költötte.

Igazán lebilincselő történet, morfondíroztam magamban. Jópofa kis sztori. Mégis, valahogy hamisan csengett. Túl letisztultnak tűnt, túlságosan is klappolt benne minden.

– Biztos vagy benne, hogy Hilda nagyanyád jó néven fogja venni, ha nekem adod? – kérdezte Abbie.

– Egyenesen fel lesz villanyozva, Abbie! Valósággal elbűvölted, amikor bemutattalak neki.

– Hát nem bámulatos? – áradozott Abbie. A hangja csordultig telt izgatottsággal. Újra kinyújtotta a kezét, úgy tartva, hogy az esti fény megcsillanjon a drágakövön. A gyémánt legalább egykarátos lehetett, parányi, csiszolt lapjai sziporkáztak és villództak. – Nem tudok betelni vele!

Felugrott, ismét megölelt bennünket, önfeledten nevetve; először engem, aztán Claire-t. A feleségem megpuszilta, a szája szeretetteljes mosolyra húzódott, ám ami meglepett, az a könnybe lábadt szeme volt.

– Ünnepeljünk hát! – adta ki gyorsan a parancsot, és elindult a konyha felé. Sosem szerette, ha sírni látják. – Egy perc, és újra itt vagyok.

Abbie Ryan ölébe ült, a zsebéből előhúzta a mobilját, hogy lefotózza az ujján tündöklő gyűrűt. Valószínűleg fel akarta tölteni az Instagramra.

– Tudom, hogy számodra túl hirtelen jött, apu – mondta, miközben a telefonján pötyögött. – Mi azonban másként érezzük. Szerintünk helyesen döntöttünk. Szuper, úgy, ahogy van.

– Pusztán csak annyit vetnék fel, Abs, hogy… Túl sok egyszerre, hogy megemésszem. Derült égből villámcsapás.

– Sajnálom, apu – felelte. Felemelte a fejét, a homlokát aggodalom ráncolta. – Bárcsak hamarabb találkozhattál volna Ryannel! De amilyen az ő munkája, meg az egyéb ügyek, a New York-i kiküldetése… Szóval nemigen kínálkozott lehetőség. Aztán megkérte a kezem, és tessék, itt tartunk.

– Itt tartunk… – szajkóztam.

Manapság már évekig jegyben járnak, és gyakran fel is bontják az eljegyzéseket. Igyekeztem belekapaszkodni ebbe a gondolatba, karomat köré fontam, szorosan magamhoz öleltem, mint fuldokló a bóját.

– Olybá tűnik, hogy a mai a váratlan bejelentések napja – jegyezte meg sejtelmesen a lányom, Ryan kezéért nyúlt, és az ujjaikat egymásba fűzte. Szelíden elmosolyodott, Ryan viszonozta. – Elújságolta már a vőlegényem a másik hírt?

– Van másik is? – tudakoltam.

– Összeköltözünk – közölte Abbie.

– Micsoda? – nyögtem, és próbáltam rendezni a gondolataimat.

– Van egy háza Beestonban, lényegesen közelebb az iskolához, úgyhogy nyáron akár gyalog járhatok be dolgozni, ráadásul Ryan munkája szempontjából is előnyösebb fekvésű. Sokat kell úton lennie, és az M1-es csomópont nincs messze onnan. – Előhalászott egy kulcskarikát a nadrágjából, és felém mutatta. Egyetlen kulcs lógott rajta, mellette láncon apró, ezüst macskafigura. – Klassz kis ház, és a környék is az.

– Beeston… Értem.

– Csupán nyolc kilométer a sztrádán. Még Nottinghamen belül. Igazán nem fekszik távol a városközponttól. Segítesz majd a hurcolkodásban?

Éreztem, hogy kongó, sötét üreg képződik a mellkasomban.

– Persze… – makogtam. – De maradhatsz itt is, ameddig csak akarsz, Abs. Rajtad áll, hogy meddig… Amíg szükséges.

– Köszönöm, apu, tudtam, hogy te vagy a legjobb fej.

A mobilja folyamatosan pittyegett, ahogy az ismerősök lázasan visszajeleztek az Instagramon és a Facebookon a kiposztolt eljegyzési fotóra. Minden üzenet újabb és újabb boldog mosolyt csalt az arcára, az örömkitörések hömpölygő folyama feltartóztathatatlannak tűnt, miközben válaszolt az üzenetekre vagy tolmácsolta a barátok szavait Ryannek.

Claire visszatért a konyhából, az egyik kezében egy üveg pezsgő, a másikban négy poharat egyensúlyozott az ujjai között. Mindegyikünk elvett tőle egyet, aztán némán figyeltük, ahogy sorban megtölti őket. Claire továbbra sem nézett rám, egy futó pillanatra fel is ötlött bennem, talán neki is vannak fenntartásai Ryannel szemben, és az udvariasságával csupán a bizalmatlanságát kívánja leplezni.

– Hát nem elképesztő ez a mai nap?! – lelkendezett Claire.

Ryan bazsalyogva fogadta a szavait.

– Pohárköszöntő is dukál! Mire igyunk?

Abbie felemelte a poharát, a gyöngyöző buborékok sziszegve törtek a felszínre.

– Az új kezdetre?

Claire és Ryan koccintott vele.

Vonakodva követtem a példájukat.

– Az új kezdetre! – harsogta Claire.

Mindnyájan összeérintettük a poharunkat, és ittunk egy kortyot. Ryan lerakta az övét a faasztalra, hangyányit félretolta, mintha jelezni szeretné, hogy ő többet nem kér.

– Szeretnék köszönetet mondani mindkettőjüknek a szívélyes fogadtatásért – szögezte le.

– Ugyan, említést sem érdemel – válaszolta Claire. – Mi örülünk, hogy ilyen káprázatos dolgok történnek a családunkban, igaz, Ed?

– Igen – biccentettem hűvösen. – Kétségkívül.

Arckifejezésemre felfigyelve finoman megszorította a kezem; így szokta jelezni, hogy „nyugalom, vettem az adást, később beszélünk”.

– Az igazság az, hogy már régóta vártam a megfelelő jelöltre – folytatta Ryan. – Úgyhogy amikor megismertem Abbie-t, tüstént elhatároztam, hogy nem akarok több időt elvesztegetni. Az ember tudja, hogy mikor kell lépnie, nemdebár?

Feldühített, hogy úgy beszélt a lányomról – már régóta várok a megfelelő jelöltre –, mintha egy új autót szándékozna vásárolni. És zavart az is, hogy túl nagy hangsúlyt fektetett magára, csak arról karattyolt, hogy neki mi a jó. Abbie nem pusztán egy soron következő valaki volt, hanem értékes, sziporkázó egyéniség – méghozzá saját jogán –, akit ő nem érdemelt meg.

– Szóval… – kezdett bele Claire pezsgőtől kipirosodott képpel. – Gondolkodtatok már az időpontról?

– Nos, mi…

– Talán korai még erről beszélni – szakította félbe Claire –, én is csak arra lennék kíváncsi, hogy hozzávetőleg mi jár a fejetekben.

– Ami azt illeti – vette vissza szót Abbie –, mi már ki is tűztük az időpontot.

Claire megdermedt, pár másodpercig még a szája is tátva maradt.

– Tényleg?

– Igen.

– Már van időpontotok?

– Kora nyári esküvőt tervezünk, anyu. Június végét szemeltük ki.

– Június végét? Hűha! – hüledezett Claire. Ezúttal elszántan küzdött, hogy mosolyt erőltessen az arcára. Mélyen beszívta a levegőt. – Jövő júniusra már beterveztünk egy turnét, a múlt héten véglegesítettük a programot. Megyek, és ellenőrzöm. – Felpattant, és elindult a házba. Kerülte a tekintetemet, amikor elhaladt mellettem.

Hallgatagon ültünk. Abbie előrehajolt, valamit súgott Ryan fülébe. Ryan mosolyra húzta a száját, és bólintott. Tisztában voltam vele, hogy mondanom kellene valamit, de képtelen voltam rávenni magam. Inkább ittam még egy korty pezsgőt. Több mint egy évem lesz arra, hogy körbeszaglásszam ezt a fickót; elégnek kell lennie, hogy rájöjjek, titkol-e valamit előlünk, és ösztöneim nem hagytak cserben.

Claire kék, bőrkötésű előjegyzési naptárával tért vissza a teraszra. Afféle családi biblia volt az a számunkra; benne volt minden, a színházzal kapcsolatos utaktól a baráti látogatásokon keresztül a szabadságokig, születésnapokig és miegyebekig, aprólékosan rögzítve és koordinálva a dátumokat. Abbie többször próbálta rábeszélni, hogy használja inkább a mobilját, egy olyan naptáralapú alkalmazást, amelyet mindnyájan le tudnánk tölteni a saját készülékünkre, hogy összehangolhassuk a programokat, de Claire mindannyiszor visszautasította. Azzal hárította el, hogy ő folyamatosan követi a bejegyzéseket, és képben van a teendőkkel. Nekem azonban volt egy olyan sejtésem, hogy ennél lényegesen többről van szó. Egyfajta védekező mechanizmusként szolgálhatott a számára, hogy nem csupán megtervezhette, hanem hosszasan le is jegyezhette életének a forgatókönyvét.

– Nézzük csak… – motyogta, felütve a határidőnaplót. – Ha június végét lőttétek be, akkor bizony hamar el kell küldenünk a meghívókat, mondjuk szeptember-október táján, hogy az emberek időben, még azelőtt értesüljenek az eseményről, hogy beütemeznék a jövő évi nyári szabadságukat. Pontosan mikorra tervezitek?

– Huszonkilencedikére.

Claire végigfuttatta az ujját a kiválasztott rubrikákon.

– Oké, a bejegyzés szerint A salemi boszorkányok-turné huszonharmadikán fejeződik be, ami remekül hangzik, huszonkilencedike pedig… keddre esik. – Szemöldökráncolva nézett fel a naplóból. – Biztos, hogy huszonkilencedikét választottátok, nem huszonhatodikát? Az az utolsó szombat júniusban.

Abbie habozott, a szája sarkában zavart mosoly.

– Anyu, apu, az a helyzet, hogy … – Idegesen babrálta a felsője ujját. – Nem keddre esik.

– Nem?! – Claire közelebb húzta magához a naplót. – Márpedig itt az van, hogy huszonkilencedike az kedd.

– Hétfő, anyu.

A lányomról az újdonsült vőlegényére vándorolt a tekintetem, de hibátlan, finom metszésű arca semmit sem árult el.

– Mire célzol, Abs? – unszoltam feszülten. – Tulajdonképpen miről beszélsz?

– Arról, hogy nem jövőre lesz az esküvőnk – felelte Abbie. Ádámcsutkája föl-le ugrált. – Hanem a következő hónapban.

4

Nagy óvatosan letettem a karcsú, hosszúkás pezsgőspoharat az asztalra, támasztékul megragadtam a kerti szék mindkét karfáját, a durva él a tenyerembe vágott.

Claire tekintete megfagyott, a golyóstollát markolászó keze megállt a levegőben.

– Mondd még egyszer! – nyögte ki végül.

– A jövő hónap végén lesz az esküvőnk, anyu. – Abbie hangja feszélyezett volt, bizonytalan. – Június 29-én.

Küzdöttem, hogy felfogjam szavainak az értelmét, a fejemben dátumok kavarogtak.

– Abbie, addig alig van… hat hét, talán még annyi sincs – hebegtem. – Egyáltalán, hogy lehet lebonyolítani ilyen rövid időn belül?

– Huszonnyolc nappal a ceremónia megtartása előtt kell bejelenteni a házasulási szándékot. Más megkötés nincs.

– De akkor is nagyon szűk a határidő, szinte itt van a nyakunkon! – Azon küszködtem, hogy a hangomból ne érződjön ki a felháborodás. – Mire ez a fejvesztett kapkodás? Gondosan elő kell készíteni, meghívni az embereket, milliónyi a teendő. Nagyon sokan nem is lesznek képesek eljönni ilyen hamarjában.

– Tudom, hogy rövid az idő, apu. – A kezét összekulcsolta az ölében. – De mindig is azt mondtam, ha egyszer férjhez megyek, azt szeretném, hogy a legközelebbi hozzátartozóim mindnyájan ott legyenek.

– Hogyne, Abs, de…

– Mindnyájan – ismételte meg, elfordítva a tekintetét. – Legyen ott mindenki, ez a legfontosabb számomra a világon. És ha várunk egy évet, vagy esetleg még tovább, nem biztos…

Nem fejezte be a mondatot, a szemét kezdte el dörzsölni.

– Ó, Abbie drágám… – rebegte gyengéden Claire.

Abbie felállt, feldúltan tördelte a kezét maga előtt. A hangja nem volt több suttogásnál, alig lehetett hallani.

– Nem bírom elviselni annak gondolatát, hogy Joyce nagyi esetleg nem tud részt venni az esküvőmön.

Claire felpattant, odalépett hozzá, és szorosan átölelte.

– Ó, Abbie… – nyugtatgatta újra. – A nagyi nem akarná, hogy kizárólag őt tartsd szem előtt, amikor kitűzöd az esküvőtök napját. Azt szeretné, hogy azt csináld, ami neked a legjobb.

– Nekem ez a legjobb. És egyébként is, nem szándékozom várni. – Kibontakozott Claire öleléséből. Próbált mosolyogni. – Egyikünk sem akar várni. A munkahelyemen engedélyezték, hogy kivehessek másfél nap rendkívüli szabadságot… a körülmények miatt. A rövid határidőre való tekintettel.

– És mi a helyzet a maga családjával, Ryan? – érdeklődtem. – Ők mit gondolnak?

Abbie a vőlegénye mellé lépett, és a vállára tette a kezét.

– Valójában Ryan ötlete volt – vallotta be. – Amikor beszámoltam neki a nagyi állapotáról, kijelentette, hogy minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk, hogy ő is részese lehessen a nagy napnak. Utánanézett a jogi feltételeknek és az egyéb gyakorlati teendőknek, konzultált az anyakönyvvezetővel, és sikerült egy megfelelő időpontot találnia.

Ryan kurtán bólintott, visszafogottan ránk mosolygott.

– Polgári szertartás lesz a Bridgford Hallban – közölte. – Tényleg csak a legközelebbi barátok és családtagok… Nem egy lélegzetelállító helyszín, de közel van, és a maga nemében kellemes hangulatú, közvetlenül a park mellett. Jövő nyáron azonban bepótoljuk, hatalmas ünnepséget csapunk, amelyre mindenkit meghívunk.

– Szokták így. Megünnepeljük, hogy még mindig „boldogan élünk, amíg meg nem halunk” – világosított fel minket Abbie.

Az arcizmaim összerándultak.

– Aha… – konstatálta Claire, az állát simogatva. – Oké, tehát úgy fest, hogy mindent alaposan átrágtatok.

– Nem egészen, anyu, még rengeteg egyéb van, amit meg kell szerveznünk. Arra gondoltam, hogy akár már holnap neki is kezdhetnénk, mi hárman…

– Persze – válaszolta készségesen Claire, és egy halvány mosolyt is kicsikart magából. – De legelőször is menj, nézd meg, felébredt-e már a nagyi, hogy elújságolhasd neki a híreket.

5

– Meséld el, hogyan kérte meg Ryan a kezedet! – nógatta Claire a lányát.

A nevezett személy már elment. A kijáratnál még egyszer kezet nyújtott, majd kiballagott a járdaszegélynél parkoló, lehajtott tetejű Audijához. Most a nappaliban ültünk, mi négyen. Abbie a kanapén foglalt helyet, egyik oldalán Claire, a másikon Joyce. A lábát maga alá húzta, és szinte már szégyenlősen bazsalygott.

– A múlt hét végén elvitt egy csodás piknikre a Chatsworth House parkjába. Pezsgőt ittunk, és meglepett ezzel a tüneményes fotóalbummal, amely tele van a rólunk készült fényképekkel. – Ábrándos tekintettel simított végig a fehéren csillogó fedőlapon. – Az utolsó oldalon találtam egy fotót, rajta egy bársonyfedelű kis dobozzal. Amikor felnéztem, Ryan ott állt előttem, kezében a dobozkával. Fél térdre ereszkedett, megragadta a kezem, és megkért, hogy legyek a felesége. Mihelyt meghallottam a szavait, és megpillantottam a gyűrűt, annyira meglepődtem, hogy harsány nevetésben törtem ki.

– Szegény Ryan! – jegyezte meg Joyce. A vállát skót kockás gyapjútakaró fedte. – Le merném fogadni, hogy halálra dermedt.

– Tudom, nagyi! Fogalmam sincs, miért nevettem. Valószínűleg a sokktól. Mindenesetre szörnyen csalódottnak látszott, aztán újból megkérte a kezem, én meg teli torokból rikoltottam: Igen! Igen! Naná! – Kinyújtotta a kezét, hogy újra megnézze az ujján csillogó hatalmas gyémántot, mintha csak ellenőrizni akarná, megvan-e még. – Aztán sírni kezdtem, ő meg részletesen ecsetelte, hogyan fogja az engedélyeteket kérni, amikor találkoztok.

Claire félrehajtott fejjel ült a helyén. Lecserélte a kontaktlencséjét egy teknőckeretes szemüvegre, előszedte a régi, báránybőrből készült papucsát is. Még nem adódott alkalom, hogy négyszemközt beszélhessünk egymással, következésképpen nem tudtam pontosan felmérni, milyen érzések kavarognak a lelkében. Ha hozzám hasonlóan tele volt aggodalommal, akkor remekül titkolta.

– Ez a fotóalbum tündéri ötlet – vélekedett. – Ugye, Ed?

Megforgattam a konyakot a poharamban, és ittam egy kortyot; a torkomban éreztem az ital égető, kaparó ízét, ahogy végigfolyt a nyelőcsövemen.

– Szerfölött figyelmes – szögeztem le.

Joyce keze közé szorította Abbie-ét.

– Nos, azt hiszem, pompás kis esténk volt, drágaságom! – mondta. – Tudni akarod, mit gondolok még?

– Persze, nagyi!

– Azt, hogy elsőrangú férjjelöltet fogtál ki magadnak. A nagyapádra emlékeztet, abból az időből, amikor először találkoztam vele.

– Jim nagyapára? – Abbie hangjában mosoly bujkált. – Mégis, milyen értelemben, nagyi?

– Jóravaló, derék legénynek tűnik ez a Ryan, elég csak ránézni. Jim igazi úriember volt, és a te Ryaned is az. Nem amolyan régimódi értelemben, hanem… előzékeny és tapintatos.

– Ó, köszönöm! Annyira örülök, hogy tetszik mindnyájatoknak! – Szelíden megölelte a nagyanyját. – Tulajdonképpen nagy megkönnyebbülés ez nekem, mert kissé cidriztem, hogy mi lesz a benyomásotok róla.

– Határozottan jó partinak tűnik – jelentette ki Joyce. – Nem úgy gondoljátok?

– Kétségkívül rokonszenves fiatalember – mondta Claire, miközben engem fixírozott.

– Úgy bizony! – hagyta jóvá Joyce. – Mintha csak egymásnak teremtette volna őket a sors. Tökéletes férjjelölt.

Nekitámaszkodtam a konyhapultnak, vártam, hogy felforrjon a víz Claire kamillateájához. Közben az Instagramra feltöltött fényképek között keresgéltem, sietősen pörgettem a fotókat, amíg meg nem találtam Abbie-ét, amelyet az este folyamán posztolt: a szelfin a kamera felé tartotta a bal kezét, hogy megmutassa az eljegyzési gyűrűjét, közepén a robusztus méretű gyémánttal. Alig három órája tehette fel, de már több mint háromszázan lájkolták, a barátok közül hetvennégyen gratuláltak neki, de akadtak izgatott hangvételű üzenetek is, tele örömkönnyes, pezsgőspalackos, eljegyzési gyűrűs és szíves hangulatjelekkel.

Abbie mosolya annyira őszinte és felhőtlen volt a fotón, hogy rendes esetben a boldogság apró dárdáival árasztotta volna el a szívemet. De képtelen voltam elszakítani tekintetemet Ryanről, begyakorolt, szenvtelen mosolygása csupán halovány utánzata volt a lányoménak. Koromfekete, sötét szempár; mintha egy cápáé lett volna. A vízforraló kanna hangosan kattant, jelezve, hogy kikapcsolt; Claire éppen belépett a konyhába, amikor teletöltöttem a bögréjét. Futtában csókot nyomott a szám szélére, majd a magas támlájú székekkel körülvett reggelizőpultnak támaszkodott velem szemben.

– Nos… – dünnyögte. Figyeltem az arcát, hátha kirajzolódnak rajta a valódi érzelmei, ám pusztán egy sápadt mosolyféle jelent meg az ajkán.

– Nos… – utánoztam tétován.

– Nem akármilyen este volt!

Kelletlenül biccentettem.

– Igen… az volt. – Szórakozottan kevergettem a teát, a bögréből alma és méz illata csapott meg. – Nem akármilyen este.

– Minden rendben veled, Ed? Nagyon csendes vagy.

– A kavargó gondolataimat próbálnám ráncba szedni, semmi több.

– Akkor már ketten vagyunk – bólogatott. – Szóval, mi a véleményed a leendő vőnkről?

A forró tea kiloccsant a bögréből. Ijedtemben elejtettem a kiskanalat, rázni kezdtem a kezemet.

– Jujj! – szisszent fel Claire. – Leforráztad magad?

– Nem probléma – csitítgattam. A csap alá tartottam a kezem, a jéghideg víztől elgémberedett a hüvelykujjam élénk rózsaszínben játszó felső része. – Hát benned milyen benyomást keltett Ryan? Mert arról még nem nyilatkoztál.

– Nekem kifejezetten elragadónak tűnik. És úgy látom, hogy fülig szerelmesek egymásba.

Lekaptam egy törülközőt a radiátorról, a kezem köré csavartam. A leforrázott bőr lüktetett, mintha közvetlenül alatta dobogott volna a szívem. Elgondolkodva ingattam a fejem.

– Bárcsak volna egy kicsivel több időnk, hogy hozzászokjunk a gondolathoz, és… jobban megismerjük Ryant.

– Anyu nem tud várni. – Karba tette a kezét. – Szinte hihetetlen, hogy a gyerekek még ezt is szem előtt tartották, és úgy szervezték meg az eseményt, hogy ő is részt vehessen a nagy napon.

– Tisztában vagyok vele. Mégis, folyton az jár a fejemben, hogy nem ártana többet megtudni erről az egészről, hogy mégis mi folyik itt. Az összes tény ismeretében látni akarom a teljes képet…

– Nem arról van szó.

– Te miről beszélsz? Miről nincs szó?

– Abbie nem terhes.

Megkönnyebbülten nyeltem egy nagyot, óriási kő gördült le a szívemről; szerencsére nincs több meglepetés mára.

– Értem. Nem egészen erre gondoltam, de jó hallani.

– Megkérdeztem tőle, mielőtt felment lefeküdni a szobájába. Mondtam neki, nem akarunk ítélkezni fölötte, pusztán tudni szeretnénk, mi a helyzet.

– És őszintén válaszolt?

– Természetesen. Nekem mindent elmond.

Abbie mindig is könnyebben nyílt meg az anyja előtt. Feltételeztem, hogy ez így van rendjén. És Claire mindannyiszor türelmesen meghallgatta, sosem tört pálcát fölötte; később, amikor Abbie már nem tartózkodott a közelben, nagy vonalakban nekem is elmesélte, mi a helyzet.

– Most rajtad a sor, Ed.

– Rajtam a sor?

– Gyerünk, ki vele! – sürgetett, félrebillentve a fejét. – Min rágódsz? Túlságosan izgatottnak tűntél az este, nem ismertem rád.

A lábammal kinyitottam a pedálos szeméttartó fedelét, és beledobtam a teafiltert.

– Annak idején, amikor megismerkedtünk, majd kiugrottál a bőrödből, amikor ilyen izgatottnak láttál.

– Semmi kétség. Most sincs ez másként.

– Akkor velem van a baj.

Claire felvonta a szemöldökét. Haboztam. Ha teljesen őszinte vagyok vele – roppant rossz előérzetem van a lányunk vőlegényével kapcsolatban –, paranoiásnak fog hinni. Tehát burkoltabb megfogalmazásra van szükség.

Odanyújtottam neki a teáscsészét, a fülével előre.

– Minden olyan gyorsan ránk zúdult, egyenesen a nyakunkba – kezdtem. – Tudtuk, hogy Abbie távkapcsolatban él egy fickóval, és az illető ide-oda röpköd a nagyvilágban, aztán meg hirtelen visszatér Nagy-Britanniába, letelepszik Nottinghamben, és egyszer csak bumm, végre-valahára találkozhatunk vele, sőt kiderül, hogy már el is jegyezték egymást, összeköltöznek, és nemsokára össze is házasodnak. Hogy őszinte legyek, szünet nélkül járnak a gondolataim, nem győzöm kapkodni a fejem.

Most döbbentem csak rá, hogy – egyebek között – mennyire hiányozni fog a lányom, a puszta jelenléte, a hangja, a csípős megjegyzései és az apró tréfái, amelyek mindig megörvendeztették a lelkemet. A karácsonyi zenék, amelyeket már közvetlenül november 5-e, a tűzijátékok éjszakája után előszeretettel bömböltetett, én meg egyfolytában morogtam, holott a szívem mélyén, titokban ujjongtam, hogy a lányom odavan a karácsonyért; visszajelzésként fogtam fel, hogy Claire-rel – a történtek ellenére is – nagyszerű munkát végeztünk. Sejtettem, hogy előbb vagy utóbb be fog következni – bár velünk élt, Abbie szorgalmasan rakosgatta félre a megtakarított pénzét, ha találna magának egy megfelelő ingatlant –, ám hogy ilyen hamar, az elég meredek.

– Gyanítom, hogy nagyon felzaklatott – közölte. – Engem is. Jószerivel fel sem tudom fogni, olyan ripsz-ropsz zajlott le minden, de félre kell tennünk az érzéseinket, hogy az előttünk álló feladatokra összpontosíthassunk.

Bökd már ki!, biztattam magam. Mondj valamit!

– Van még itt valami más is – bukott ki végül belőlem. – Csak éppen képtelen vagyok szabatosan megfogalmazni.

– Szerinted elkapkodják?

– Nem az idővel van a bajom. Hanem vele.

Claire bosszúsan sóhajtott. A gesztusa elárulta, hogy ő egyáltalán nem aggódott Ryan miatt. Vagyis egészen másról volt szó, amikor korábban nem mert a szemembe nézni.

– Ryannel? Miről hadoválsz?

– Valami zavar benne… Csak éppen azt nem tudom, hogy micsoda.

– Ed, ez már egy lerágott csont, emlékszel?

– De ez most más.

– Rendben, ne kímélj! – adta be a derekát. – Mi az, amit nem kedvelsz rajta?

– Nos, valahogy… – Elharaptam a szót. Olyan őrültségnek tűnt, annyira megfoghatatlannak. A tekintete mögötti mély, fekete űrben valami lapul, valami rossz. A zsigereimben érzem. – Egyáltalán nem találtad furcsának? Nekem úgy tűnt, mintha rejtegetne valamit.

– Mégis, mitől lett ez a benyomásod?

– Az este, amikor kettesben üldögéltünk a teraszon, belerúgott Tillybe – válaszoltam. Úgy hangzott, mintha elment volna az eszem.

– Micsoda?

– Azt hiszem, belerúgott. Miért tesz valaki ilyet?

Claire megrázta a fejét.

– Mi a fenéről karattyolsz?

– Amikor Abbie-vel tollasoztatok, egy pillanatra félrenéztem, aztán hirtelen arra lettem figyelmes, hogy Tilly keservesen nyivákol, majd odébb biceg, Ryan pedig…

– Ed, nem rúgott bele a macskába. Tilly, ahogy öregszik, egyre mogorvább, és valószínűleg Ryan nem engedte meg neki, hogy az ölébe telepedjen. Ennyi történhetett, nem több.

– Láttam, amit láttam.

– Láttad, hogy belerúg?

– Nem egészen. Titeket bámultalak, de ettől még…

– Szerintem itt fejezzük be! Nekem úgy tűnik, hogy pusztán ürügyet keresel, hogy megindokolhasd, miért nem kedveled Ryant. – Összeráncolt szemöldökkel meredt a kezében a teásbögrére. Ismertem ezt a nézését, és fájt, hogy látnom kell. Csalódott bennem.

– Muszáj ágyba bújnom. Későre jár. Holnap reggel folytatjuk.

Bólintottam.

– Jössz te is?

– Előbb bezárok, és enni adok a macskának.

– Oké – nyugtázta. Egy pillanatra megtorpant, és visszanézett rám. – Adj egy esélyt Ryannek, Ed. Ismerd meg jobban, mielőtt ítélkezel fölötte.

Megfordult, és elindult a nappalin át, a lépcső felé. Hallottam a léptei dobogását, a harmadik és a tizedik lépcsőfok ismerős recsegését, aztán a neszek elcsitultak, amint Claire felért az emeletre.

Halkan füttyentettem egyet Tillynek, szürke bajszos pofája rögtön elő is bukkant, a konyhából nyíló pinceajtóból bámult rám. A vacsoráját belekotortam a tálkájába, és néztem, ahogy óvatosan odalopakodik, és enni kezd. Az egyik hátsó lábára egyértelműen sántított. Megvakargattam a füle tövét, majd hagytam, hogy teletömje a bendőjét.

Claire arra buzdított, hogy ismerjem meg közelebbről a lányunk vőlegényét. Pontosan ezt fogom tenni, határoztam el. Addig nem lesz nyugtom, amíg fel nem tárom az igazságot erről az idegenről, aki elszédítette Abbie-t.

Mielőtt még túl késő lenne.