© NYÁRY KRISZTIÁN, 2022

VERSEK © JOGTULAJDONOSOK

A KÖNYVET TERVEZTE: MOHAMMED NUR

Jelen kiadvány a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással, ideértve a fénymásolást, számítógépes rögzítést vagy adatbankban való felhasználást is!

KIADJA 2022-BEN A CORVINA KIADÓ KFT., AZ 1795-BEN ALAPÍTOTT MAGYAR KÖNYVKIADÓK ÉS KÖNYVTERJESZTŐK EGYESÜLÉSÉNEK TAGJA

1086 BUDAPEST, DANKÓ UTCA 4–8.

E-MAIL: CORVINA@LIRA.HU

WWW.CORVINAKIADO.HU

ISBN 978 963 13 6882 6

FELELŐS KIADÓ: KIRÁLY LEVENTE, A CORVINA IGAZGATÓJA

FELELŐS SZERKESZTŐ: HEVESI JUDIT

MŰSZAKI VEZETŐ: SZÉKELYHIDI ZSOLT

ELEKTRONIKUS KÖNYV: SZEGEDI GÁBOR

Zsuzsinak

ELŐSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

GYERMEKKÉ TETTÉL – József Attila és Gyömrői Edit

HADD NÉZZEK RÁ UTOLJÁRA, BÚM ELTEMET NEMSOKÁRA – Kisfaludy Károly, Heppler Katalin és Löffler Nina

ÉN SZERELMEM, VILÁG LEGSZEBB VIRÁGA – Dsida Jenő és Imbery Melinda

MEGSZERETTÉL, – S RÁMIGÉZTED EZT A HALK, ESTELI SZÉPSÉGET – Kaffka Margit és Bauer Ervin

ELINDULSZ SZÓTLANUL ÉS MAGADDAL VISZED ÉLETEM – Kassák Lajos és Kárpáti Klára

LYÁNYKA, NEKED KÖLTŐT KELL SZERETNED – Petőfi Sándor és Mednyánszky Berta

EKKORA SZENVEDÉLLYEL MÉG NEM TALÁLKOZTAM – Galgóczi Erzsébet és Gobbi Hilda

VANDA MEGHALT – ÉLETEM FÉNYE KIALUDT – Molnár Ferenc és Bartha Vanda

A SZERELEM IS EGYIK FAJTÁJA A HALÁLOS BETEGSÉGEKNEK – Hunyady Sándor és a nők

MÚLT IFJÚSÁG TÜNDÉR TAVÁN HATTYÚI KÉPED FÖLMERÜL – Vajda János és Kratochwill Georgina

MAGÁVAL LEHETNE SZERELEMBEN BARÁT LENNI, S NEM SZERELEMBEN ELLENSÉG – Móricz Zsigmond és Magoss Olga

EZ AZ ÉDES SZÉDELGÉS, EZ A SZEMFÉNYVESZTŐ ELBÓDULÁSA A SZÍVNEK – Kármán József és Markovich Miklósné

Ő AZ ÉN MINDENEM – Kosztolányi Dezső és Keresztes Erzsébet

JOGA VOLT A SZERELEMHEZ, MERT HISZ AZÉRT ÁLDOZTA EGÉSZ ÉLETÉT – Pilisy Róza, Krúdy Gyula és Pekár Gyula

NAGYON KÖSZÖNÖM A SZERELMEDET– Gelléri Andor Endre és Dreier Julianna

ENGEM CSAK NE BIRTOKOLJON SENKI – Ignácz Rózsa és Makkai János

LOMBATLAN BÚS FA, ÉLETEM – Tompa Mihály, Böszörményi Katalin és Soldos Emília

A MAGA HANGJA AZ ÉN VALÓSÁGÉRZÉSEM ÉNEKE – Osvát Ernő szerelmei

KÍN, HA ESZEMBE JUT, HOGY RÉSZT VÁLLALSZ A SORSOMBÓL – Gérecz Attila és Drechsel Mária

HALÁL VOLNA, HA MEGSEJTENÉK VISZONYUNK – Szabó Lőrinc, Kozmutza Flóra és Illyés Gyula

FÜGGELÉK

KÉPEK JEGYZÉKE

Tíz évvel ezelőtt megváltozott az életem. 2012 januárjában – hirtelen ötlettől vezérelve – feltöltöttem egy sípályán álló fiatal pár képét a Facebook-oldalamra, májusban már naponta tízezer olvasó követte a posztjaimat, októberben pedig megjelent az első könyvem. A Radnóti házaspár fotójának nemcsak saját, ez idáig tizennégy kötetem megjelenését köszönhetem, hanem a hivatásomat is. 2015 óta a könyvszakmában dolgozom, és amikor nem a magam könyveit írom, akkor mások műveit segítem megjelenni, vagy az olvasás népszerűsítésén dolgozom. Könyvekkel foglalkozó podcastet vezetek az egyik legnagyobb internetes portálon, ahol nagy örömömre kedvenc íróimmal beszélgethetek. Az lett a munkám, ami évtizedek óta a hobbim is volt: olvasok.

Rengeteg mindent köszönhetek tehát első könyvem, az ÍGY SZERETTEK ŐK megjelenésének, majd kedvező fogadtatásának az olvasók körében. Az is kiderült, hogy a feltételezettnél jóval többen kíváncsiak írók és költők mindennapi életére, a számukra fontos versek, regények vagy színművek keletkezésének hátterére, a szerzők emberi arcára erényeikkel és gyarlóságaikkal együtt. Voltak kritikusaim, akik éppen azért figyelték aggodalommal tevékenységemet, mert attól tartottak, hogy történeteim elterelik a figyelmet a művekről, vagy felhígítják az irodalomtudomány eredményeit. A magam részéről kezdettől arról próbáltam beszélni, hogy az általam megírt életrajzi történetek nem pótolják az irodalom olvasását. Életrajz és életmű két külön dolog – van, amikor szoros a kapcsolódás a kettő között, és van, amikor alig van kapocs a szerző élete és az általa leírt irodalmi művek között.

Az elmúlt évtized azonban bebizonyította, hogy annyi közük mégis van egymáshoz, hogy egy izgalmas vagy érdekes életrajzi történet kedvet csinálhat a lényeghez, a művek olvasásához. Úgy tűnik, ezt ma már egykori kritikusaim közül is sokan belátják: vannak köztük, akik azóta kiváló életrajzi könyveket írtak, könnyed, szórakoztató stílusban. Szigorú bírálóm volt például Bíró-Balogh Tamás irodalomtörténész, aki egyebek mellett a tudományos szaknyelvet is számonkérte rajtam. Őt azóta nemcsak barátomnak tudhatom, de örülhetek pompás könyvének is, amit Kosztolányi Dezső utolsó szerelmeiről írt – az ő kutatásainak köszönhető e könyv egyik legmeglepőbb története. A közelmúltban jobbnál jobb kötetek születtek Ady Endre, József Attila vagy Móricz Zsigmond szerelmi életéről is. Nem a szakmának szánt tudományos metaszövegek ezek, mint lettek volna akár egy évtizede is, hanem széles körben népszerű olvasmányok. De e felismerés nélkül talán kisebb példányszámban, szerényebb marketingkampány kíséretében jelent volna meg az elmúlt évtized irodalomtörténeti szenzációja, Gyarmati Fanni naplója is, s nyomában rengeteg hasonló könyv Szabó Magda levelezésétől Heltai Jenő háborús naplóján át Márai Lola írásos hagyatékáig.

Még az is lehet, hogy megszületett egy műfaj, amit szórakoztató filológiának nevezhetünk.

A kritikus hangok mögött azonban gyakran tetten érhető volt a nagyon is komoly morális kétely: Mi közünk mások magánéletéhez? Hol a határ a vájkálás és az ismeretszerzés között? Ez valóban jogos kérdés. Általános érvényű szabályt nem is tudnék felállítani, legfeljebb szempontokat meghatározni. Íróbarátaimat mindig azzal nyugtatom, ha aggódva megkérdik, az ő magánéletüket is megírom-e egyszer, hogy ahhoz előbb szépen meg kell halni, és utána is várunk még pár évtizedet. Aztán, ha élek, megfontolom – ha nem: így jártunk. Három oka is van ennek. Nekem ahhoz, hogy egy élettörténetről írni tudjak, szükségem van némi rálátásra, azaz időre, hogy el tudjam választani a jelentéktelen és a fontos mozzanatokat – nem is beszélve a fontos és kevésbé fontos emberek elválasztásáról. Másrészt dokumentumokból dolgozom, naplókból, levelekből, visszaemlékezésekből – minél több ilyen van, annál jobb. Ahhoz viszont szintén idő kell, hogy ezek előálljanak. Harmadrészt pedig – és ez a legfontosabb – a tudományos vagy ismeretterjesztő szándékú megismerés és a magánélet védelme között feszülő ellentétet végül mindig az idő múlása oldja fel.

Egy honfoglalás kori sírba minden további nélkül bekukkant a televízió kamerája, egy felnyitott második világháborús katonasírt már csak távolról vesz, egy friss halottat nem mutat meg. Így van ez a magunk után hagyott írásos nyomokkal is. Szerintem jó, hogy a 70-es években elolvashatta az ország a SZABAD ÖTLETEK JEGYZÉKÉT, mert így jobban ismerjük József Attilát. De a költő életében vagy közvetlenül a halála után érzéketlenség lett volna pszichiátriai kezelésének intim dokumentumát nyilvánosságra hozni. Újabb fél évszázaddal később már szabadabban írhatok ebben a könyvben is a költő analitikusa, Gyömrői Edit iránt táplált szerelméről. Így van ez Radnóti Miklós vagy Gyarmati Fanni feltárulkozóan őszinte naplóival, de Szabó Lőrinc vagy Kosztolányi Dezső szerelmes leveleivel is: ma már ránk is tartozik, amit ezekben leírtak. Hosszú évtizedek elmúltával családtagjaikat is másként érinti, ha szó esik magánéletükről. Tíz éve még én sem írtam meg azt a történetet, amely utolsóként kapott helyet ebben a könyvben: Szabó Lőrinc és Illyés Gyuláné Kozmutza Flóra szerelmét. Akkor még új volt Kabdebó Lóránt és nyomában Péter László irodalomtörténészek felfedezése a KÁPRÁZAT című versciklus keletkezésének hátteréről: a költő és barátjának felesége közt fellobbanó kései szerelemről. Ma már többet nyom a latban annak jelentősége, hogy létezett egy asszony, akihez korának három legjelentősebb költője írt szerelmes verseket, mint hogy tovább őrizzünk egy hat évtizedes magánéleti titkot.

Az ÍGY SZERETTEK ŐK második részének megjelenése után megígértem, hogy jó pár évig nem fogok könyvet írni magyar írók és költők szerelmi életéről. Nem akartam bezárni magam egy mégoly kényelmes ketrecbe sem. Tíz év elteltével azonban időszerűvé vált, hogy elkészüljön a két első kötet javítása – elsősorban az azóta napvilágot látott információk tükrében. (Ilyen például a már idézett Gyarmati Fanni-naplónak vagy Mészöly Miklós és Polcz Alaine levelezésének megjelenése.) S ha már a javított kiadások elkészülnek, akkor miért ne egészítenénk ki a történetek számát százra? Így született meg ennek a kötetnek a húsz története, amelyek hangvételüket illetően nagyon hasonlítanak a korábbiakra, ám valamivel hosszabbak, mint az előző részek szövegei. Ennek vagy az az oka, hogy a tárgyalt szerző kevésbé ismert, mint a középiskolai tananyagban szereplő pályatársai, s így az életéről is több dolgot szükséges elmesélni, vagy éppen az elbeszélt szituáció túlságosan összetett ahhoz, hogy rövidebben is érthető legyen.

Remélem, hogy aki a korábbi történeteket szerette, ezeket is kedvelni fogja. Az biztos, hogy én ugyanolyan örömmel írtam őket, mint az első posztokat a Facebookon. S ahogy nekem is nagy ajándék volt, hogy Gelléri Andor Endre, Gérecz Attila, Kármán József és társaik műveit újra levehettem a polcról, az olvasónak sem kívánok ennél kisebb örömet.

Lectori Salutem.

Nyáry Krisztián

Budapest, 2022. október 10.

E könyv megírásában most is szerkesztő munkatársam és barátom, Hevesi Judit volt a leginkább segítségemre. Első olvasóm rajta kívül Kúnos László volt, akinek egykori kiadómként eddigi könyveim megjelenését is köszönhetem. Legfőképp nekik és a Corvina Kiadó Király Levente vezette csapatának köszönöm a rengeteg munkát, ami nélkül ez a kötet sosem született volna meg.

A történetek megírásában, a levelek és képek összegyűjtésében, a könyv technikai előkészítésében is sokan voltak segítségemre.

Sajnos már nem tudok személyesen köszönetet mondani atyai barátomnak, Alexander Brodynak, akitől idén tavasszal vettünk örökre búcsút, és aki mindig rendelkezésemre állt, ha családtagjairól, Bródy Sándorról vagy Hunyady Sándorról volt szükségem információra.

Idén hunyt el egykori tanszékvezetőm, Kabdebó Lóránt is, aki éveken át élő lexikonként segítette munkámat – neki is hálával tartozom.

Köszönöm Berka Attila, Boldizsár Ildikó, Hajnal Géza, Hermann Róbert, Nádasdy Ádám, Mohammed Nur, Rédey Edit és Rudolf Péter segítségét.

Az intézmények közül köszönettel tartozom a Déri Múzeum, a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, a Kassák Múzeum, a Magyar Távirati Iroda, az Országos Széchényi Könyvár és a Petőfi Irodalmi Múzeum nélkülözhetetlen segítségéért.

Nyáry Krisztián

❦ JÓZSEF ATTILA ÉS GYÖMRŐI EDIT

(1) József Attila írás közben. „Olyan szüksége volt a kitárulkozásra, mint a kábítószerre.”

A 31 éves József Attila a sötét budai utcasarkon késsel a kezében szorította falhoz a 40 éves Gyömrői Editet. „Kis kés, de jó kés” – hajtogatta folyamatosan. Addigra már több szerelmes verset írt a pszichoanalitikus-nőhöz, akinek hónapok óta a páciense volt. Gyömrői tudta: ha csak egyetlen rossz mozdulatot tesz, a férfi beleszúrja a kést. Noha megrémült, felidézte magában, amit professzora mondott: „sohasem szabad félni egy betegtől, mert akkor megijed attól, hogy félsz ”. Igyekezett józan hangon lefegyverezni a költőt. „Attila, mi értelme van ennek? – kérdezte. – Se maga, se én nem kételkedem abban, hogy maga azt csinálhatja, amit akar.” Erre a férfi elejtette a kést, és azt mondta: „De nem mer velem sétálni jönni.” Éjszaka volt, az asszonynak nem sok kedve volt betegével maradni, mégis igent mondott. Két óra hosszat sétáltak a sötétben a Naphegy beépítetlen telkei között, miközben József Attila folyamatosan beszélt. A pszichoanalitikus végül lekísérte páciensét a Lánchídhoz, és elbúcsúzott tőle.

József Attila másnap hosszú levelet írt, amelyben a késes támadásról ugyan nem ejtett szót, de képletesen mégis kettéhasította a nőt – Gyömrőire, a hideg analitikusra, és Editre, a meghódítandó szeretőre. „Maga olyan énnekem, mint anya és leánya – nagyon szeretem a leányt és az anya megtagadja tőlem” – írta. Zaklatott soraival világossá tette súlyos betegségét is: „Ha maga nem volna olyan jó, akkor borzasztó gyönyörűség lenne széttépni, fölnyársalni, megtaposni, szétverni az arcát, kiszúrni a szemét (…).” A címzett soha nem lépte túl az analitikus-beteg viszony szigorú határait: hideg, érzéketlen múzsák között őrizte meg az irodalmi emlékezet. „Te rongy, aki szeretni gyáva vagy ” – visszhangzik ma is a költő vádja, és az elemi fájdalomból születő átok is örökké Gyömrői Editre ég: „Bogár lépjen nyitott szemedre. Zöldes / bársony-penész pihézze melledet”. Ma sem tudjuk biztosan, hogy a segítségnyújtás szándékán kívül érzett-e valamit leghíresebb páciense iránt.

(2) „Szerelem: nem volt az szerelem.” Gyömrői Edit első pillanattól tudta, hogy páciense gyógyíthatatlan.

1896-ban született Budapesten, erősen asszimilálódott zsidó családban. Bútorgyáros apja, aki a budai királyi várba szállított bútorokat, a századfordulón Glückről magyarosította családnevüket. Nagybátyja, Hollós István elmeorvos már kamaszkorában beszélt unokahúgának a pszichoanalízisről, és megismertette Sigmund Freud tanaival. Gyömrői Edit kezdetben mégsem analitikusnak, hanem költőnek készült. Eljárt Kassák Lajos avantgárd körébe, és 18 éves korában háborúellenes versekkel jelentkezett. Nem sokkal ezután férjhez ment Rényi Ervin vegyészmérnökhöz, akinek hamarosan fiút szült. A házasság nem volt hosszú életű: a férjet besorozták, és a Tátrába vezényelték. Felesége meglátogatta, ott azonban beleszeretett valaki másba, és kezdeményezte a válást. A Tanácsköztársaság más értelmiségiekkel együtt őt is felvillanyozta: munkát vállalt a Közoktatásügyi Népbiztosságon, és megjelent egy verseskötete is – Rényi Edit versei címmel.

A kommün bukása után jobbnak látta Bécsbe emigrálni. Később élt Kolozsváron, Pozsonyban és Prágában, dolgozott ruhatervezőként, tolmácsként, fotósként, filmforgatókönyv-íróként, lapszerkesztőként, végül a német fővárosba került, ahol pszichoanalitikussá képezte magát. 1933-ban tartotta meg székfoglalóját a Német Pszichoanalitikus Egyesületben. Amikor tehát a következő évben hazatelepült Magyarországra, tulajdonképpen kezdő analitikusnak számított. Mégis ő vette át Rapaport Sámueltől az egyre súlyosabb lelki betegségektől gyötört József Attila kezelését.

Az analitikusnőt többen is ajánlották a költőnek. Elsőként közös barátjuk, Lesznai Anna, aki Gyömrőinek is jelezte, hogy egy tehetséges költő nagy bajban van, kezelésre szorul. Az asszony nagybátyja, Hollós István is jó ötletnek találta, ha unokahúga foglalkozik a beteggel, végül pedig a neves pszichiáter, Kulcsár István is közvetített a költő és az analitikus között. Ő később tévedésnek nevezte, hogy nem férfi terapeutát javasolt: „Kitűnő analitikus volt, de hozzá József Attilát nem lett volna szabad küldenem – magyarázta. – Edit nagyon szeduktív nő, szeduktív személyiség volt. (…) Mindenki, akire Edit ránézett – olyan bűvölő szemekkel –, az ilyen vagy olyan módon beleszeretett.” Más ismerősei is „teljesen elsodró, borzasztóan szexepiles nőként” jellemezték a pszichoanalitikust.

József Attila ekkoriban rendkívül válságos időszakot élt át. 1934-ben elköltözött élettársától, Szántó Judittól; letörte, hogy csalódnia kellett a kommunizmus eszméjében, és az is, hogy – ettől nem függetlenül – mást hívtak meg helyette a szovjet írókongresszusra. A következő év elején várakozásai ellenére sem kapta meg a Baumgarten-díjat, ami nemcsak szakmai elismerést jelentett volna számára, hanem megélhetést is. Pszichiátere, Rapaport Samu sikertelennek ítélte megkezdett kezelését, és megszakította a terápiát. A költő súlyos depressziós állapotba került, hetekig az ágyból sem kelt ki. Miután Hatvany Bertalan vállalta, hogy kifizeti a kezelés költségeit, barátai új analitikust kezdtek keresni a számára. Így találtak Gyömrői Editre, akinek személyét József Attila is elfogadta.

A pszichiátria korabeli sztenderdjei alapján a szakemberek tévesen skizofréniaként diagnosztizálták a költő betegségét, jóllehet a mai kategóriák szerint inkább borderline személyiségzavarról beszélhetünk, amelynek kezelése is más módszerekkel történik. Úgy tűnik, maga a terápia kezdettől reménytelen volt: „Nagyon nagy bajban voltam, mert két hét múlva tudtam, hogy Attila gyógyíthatatlan – mesélte később egy interjúban Gyömrői. – Viszont azt is tudtam, hogy ha én azt mondom neki, hogy inkább nem folytatjuk, akkor tudja, hogy miről van szó. Ezért azt gondoltam, hogy nem kezelem úgy, mintha egy kezelhető beteg lenne, de nem hagyom el, fogom a kezét.”

Kezdettől ügyelt rá, hogy távolságtartó analitikus-páciens viszonyt alakítson ki, ezért ragaszkodott hozzá, hogy a Hatvanytól kezelésre kapott havi húsz pengőt ne a barátok, hanem a költő vigye el neki. Voltak ismerősök, akik emiatt azt kezdték el terjeszteni, hogy József Attilának semmi baja, csak a pénzéhes lélekgyógyász tartja a betegség állapotában. Mások azért tették felelőssé Gyömrőit, mert a költő tünetei a terápia során felerősödtek, állapota rosszabbodott. Ő maga valóban csak egyfajta fenntartó „szupportív kezelést” folytatott, de nem biztos, hogy a kor bármelyik budapesti szakembere képes lett volna jobb eredményt elérni.

A költő szinte azonnal beleszeretett analitikusába. Gyömrői nemhogy nem viszonozta érzelmeit, de azt is kétségbe vonta, hogy páciense ténylegesen szerelmet érez. „Szerelem: nem volt az szerelem – elemezte a helyzetet évtizedek múlva. – (…) Átvitel. Átruházás. (…) A versek, az nem én voltam. Rólam nem tudott semmit. Az érzelem az anyjához kötődő érzésnek az ismétlése volt.” A korábban verseket is író szakember azonban elismerte, hogy – szakmai és esztétikai szempontból is – nagy hatást gyakorolt rá betegének költői tehetsége és nyelvhasználata.

Máig talány, hogy József Attila kinek a tanácsára kezdte írni kezelése idején a Szabad ötletek jegyzéke két ülésben című önelemző írását, amelyben gyakran feltűnik analitikusának neve is. „Gyömrői büdös kurva”, „Gyömrői dögöljön meg”, „Gyömrői előtt megölöm magam” – hangzik néhány jellegzetes mondat, amelyeket azonban a címzett nem olvashatott. „Nemcsak, hogy nem én írattam, de nem is tudtam róla, soha nem is láttam – szögezte le a terapeuta évtizedekkel később. – (…) Ha én dolgozom egy beteggel, akkor nem azt akarom tudni, amit ő tud és tudva gondol, hanem amit nem akar tudni.” Elképzelhető, hogy korábbi analitikusa kért ilyesmit páciensétől, de az is, hogy magától érezte szükségét, hogy leírja legtitkosabb gondolatait. Németh Andor szerint barátjának „olyan szüksége volt a (…) kitárulkozásra, mint a kábítószerre… Gyötörni, marcangolni akarta magát”. Gyömrőinek elvitte álmainak leírását is, jóllehet az ilyesmit sem kért tőle.

Az álomleírásokkal egyszerre születtek az Edit-versek: József Attila hat befejezett remekművet és néhány töredéket írt szerelméhez. Az első a sorban 1936 májusában a Gyermekké tettél című költemény volt, amely eredetileg Egy pszichoanalitikus nőhöz címmel jelent meg a Szép Szóban, így a címzett is pontosan tudhatta, hogy kettejükről szól: „Reám néztél s én mindent elejtettem. / Meghallgattál és elakadt szavam. / Tedd, hogy ne legyek ily kérlelhetetlen; / hogy tudjak élni, halni egymagam!”

A következő fél évben keletkezett versekben megjelenik az elutasítás és a beteljesületlen szerelem élménye, amiből a költő környezetében többen arra következtettek, hogy az analitikus játszadozik páciense érzelmeivel.

A versek persze csak áttételes üzenetnek számítottak, de József Attila 1936 második felében elkezdte az asszonyt nyíltan is a szerelmével ostromolni, a következetes elutasítások után pedig agresszíven fenyegette. Amikor megtudta, hogy Gyömrőit eljegyezte egy férfi, megüzente, hogy megöli mindkettőjüket. Bokszerrel a kezében leselkedett utánuk, majd nekitámadt az analitikus vőlegényének. Következő alkalommal taxival követte a nőt, aki egy ismerősét látogatta meg a Naphegyen. Mivel az ablakból látszott, hogy a ház környékén várakozik, Gyömrői kiment hozzá – ezt követte a késes jelenet és az éjszakába nyúló közös séta.

A terapeuta talán ezután döntötte el, hogy elengedi páciense egyre görcsösebben belé kapaszkodó kezét, és átadta kezelését Bak Róbert pszichiáternek. Utóbb ezt szakmai okokkal magyarázta: „Mikor már nyilvánvaló volt, hogy be kell utalni kórházba, akkor vette át a kezelését (…). Nekem nem volt módomban kórházba beutalni. Ő beutalta.” A kezelés befejezése persze nem jelentette azt, hogy a költő szerelme is megszűnt volna. „Hát lehetséges az, hogy valakit ennyire kívánjon az ember, és az ilyen értetlenül viszonzatlanul maradjon? – írta egy levelében. – Borzasztó. Nagyon fáj a szégyen is. Azt is szégyenlem, hogy bolonddá akart tartani, és úgy akart eltávolítani magától. (…) Igazán megöltem volna már magamat, ha nem volna bennem az a szörnyűséges gyanú, hogy magának ez esne a legjobban, akkor érezné magát biztonságban. Hogy van szíve ennyi brutalitáshoz? Hát szabad ezt? Hiszen maga anya, maga szült már!” A levél motívumai megjelentek József Attila ugyancsak 1936 végén megjelent, Nagyon fáj című kötetében. A jórészt visszhangtalanul maradt kötet volt az utolsó a költő életében.

Egykori kedvese, Vágó Márta, aki sok év után rövid időre újra kapcsolatba került a költővel, később így emlékezett: „Akkor is, amikor már gyűlölte Gyömrőit, mindig újra elmondta, hogy a nagy verseit, hiába, neki köszönheti, illetve az analízisnek.” Gyömrői Edit erről akkor már mit sem tudott. 1937 nyarán feleségül ment vőlegényéhez, majd nem sokkal ezután feladta praxisát. Amikor az első zsidótörvény bevezetése miatt férjével együtt ismét elhagyta Magyarországot, József Attila már több mint egy éve halott volt.

Az Európából menekülő Gyömrőiék Amerikába készültek, végül Ceylon (a mai Srí Lanka) szigetén kötöttek ki. A férj nem sokkal ezután itt halt meg leukémiában. Az asszony tovább akart utazni, ám megismerkedett egy nála tíz évvel fiatalabb, félig szingaléz egyetemi tanárral, akibe beleszeretett, úgyhogy maradt. Újabb házasság következett. Gyömrői Ceylonban belépett az indiai pszichoanalitikus egyesületbe, közben jelmezek és díszletek tervezésével is foglalkozott. Hozzálátott egy regény megírásához, amely fikciós elemekkel dúsított önéletrajzként is értelmezhető. Évekig nem is értesült róla, hogy Magyarországon maradt felnőtt fia, húga és édesapja is a holokauszt áldozatai lettek.

A háború után férjével Nagy-Britanniában telepedtek le, ahol Gyömrői elismert pszichoanalitikus lett. Az 50-es években kezdték el Magyarországról keresni, hogy írja meg emlékeit az akkor első számú „proletárköltőnek ” számító József Attiláról. Következetesen elhárította ezeket a kéréseket: „Írni Attiláról semmi esetre se fogok – válaszolta egy felkérésre. – Több okból sem. Bármennyire meghalt is és bármennyire nagy költő is, nekem mégiscsak páciensem volt, és a diszkréció kötelezettsége nem szűnik meg a halállal. Másrészt úgy hallom, engem többször is megtámadtak Attilával kapcsolatban – eszembe sincs azt a látszatot kelteni, hogy igazolni akarom magamat. Ez minden.” Valóban gyakran vádolták azzal, hogy az általa alkalmazott terápia súlyosbította a költő betegségét, és ez vezetett öngyilkosságához.

A 70-es években többször hazalátogatott Magyarországra, ahol kollégáival is felvette a kapcsolatot. Eldöntötte, hogy halála előtt mégis megtöri némasági fogadalmát. Londonban hosszú interjút adott egy irodalomtörténésznek, akinek átadta József Attila leveleit és a költő kezelésének dokumentumait. „Vigye haza. Ha én meghalok, ki fogja tudni itt, hogy ki volt az a József Attila?” Az utolsó pillanatig hűvös, távolságtartó módon beszélt egykori pácienséről. Beney Zsuzsa költő szerint azonban e szerelem mindent elsöprő szélvihara elől ő sem tudott elzárkózni – még akkor sem, ha egyébként úgy reagált rá, ahogy mestersége szabályai azt előírták. Gyömrői Edit 91 éves korában halt meg. Arra a kérdésre, hogy miért hagyta ki önéletrajzi regényéből teljesen a költő alakját, talán csak egy pszichoanalitikus tudna válaszolni.

❦

JÓZSEF ATTILA | [S HA NEM VOLT MÉG HALÁLOS SZERELEM…]

TÖREDÉK · 1936

s ha nem volt még halálos szerelem,
azt akarom, ez halálos legyen,
értelmes kín: mert nincs értelme annak,
ha embernek üres kínjai vannak,
s ha nem szeretsz úgy, mint tenmagadat,
én meg fogom majd ölni magamat,
nem hogy szerelmem vagy bosszúm mutassam,
de jobban fájna elsorvadni lassan,
s árnyék leszek, melytől szorongva félsz,
bíró, kitől büntetést nem remélsz:
Vigyázz! Ne hagyj meghalnom, amíg élsz!