CHRISTINA BAEHR

Kígyók városa

Ormdale titkai
4.

A szerző korábban megjelent művei az Anassa gondozásában:

Ormdale titkai-sorozat:

Wormwwood-apátság

Drake birtok

Szelek Vára

Christina Baehr: City of Serpents

Copyright © 2024 by Christina Baehr

Hungarian Translation © Farkas János

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christina Baehr: City of Serpents

2024

Fordította: Farkas János

ISBN: 978-615-6507-85-3 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Shiloh Longbottom

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Kótai Kata, Kiss Regina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: fantasy, gótikus

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE A TARTALOMRÓL

Kedves Olvasó!

Ha nem szereted a kellemetlen meglepetéseket, kérlek, olvasd el a következő figyelmeztetést! Ha pedig szereted, akkor élvezd a váratlan fordulatokat és a feszültséget!

Tartalmi figyelmeztetések: Ebben a kalandban hősnőnk eltölt némi időt egy meglehetősen hátborzongató laboratóriumban. Bizonyos jelenetekben részletes leírás nélkül szerepel tű és vérvizsgálat, az egyik szereplő pedig akaratán kívül kábítószer hatása alá kerül. Ezenkívül (amennyiben a könyv címe nem bírna elég figyelmeztető erővel) két jelenetben is szerepelnek kígyók.

Elég sok kígyó.

Mint mindig, szereplőim most is kedvességgel, bátorsággal és teával néznek szembe a világuk sötét fenyegetéseivel. Remélem, te is így teszel.

Christina Baehr

A sorozat tündérkeresztanyáinak,

Suzannah-nak és Wendeenek.

Nélkületek ezek a kis könyvecskék

még mindig a parázsban várnák, hogy kisüljenek.

Prédikátor 4:9–12

Így láttam azokat a sebesült karokat

a szent kígyók mély marásaival

míg a nép mérgezett fegyverét tartva

halad a mélyen szunnyadó halál útján.

Sextus Propertius, római költő,
ahogy angolra fordította és idézte
Edward Topsell A négylábú állatok története
című 1607-ben megjelent könyvében

ELSŐ FEJEZET

Asaját ágyamban feküdtem, ismerős tárgyakkal körülvéve, a Wormwood-apátságban, a gyér reggeli fényben, de meg sem bírtam mozdulni. A végtagjaim teljesen élettelenek voltak, mintha minden életerőmet kiszívták volna belőlem.

Volt azonban valami ennél is rosszabb. Hirtelen az a rettenetes meggyőződés kerített hatalmába, hogy valami – illetve valaki – fekszik mellettem. Nem hittem, hogy az a személy rosszat akar nekem, inkább azt gondoltam, hogy szüksége van a segítségemre, mert bár tudtam, hogy tehetetlen vagyok, ő még tehetetlenebb volt.

Hogy mennyi ideig feküdtem így, saját gyengeségem mindent átható tudatától lesújtva, nem teljesen értve a saját állapotomat, nem tudtam volna megmondani. Csak azt tudtam, hogy képtelen vagyok megszabadulni a varázslattól. Mint az erdőben alvó hercegnő, vártam valamiféle megmentőre, bár képtelen voltam segítségért kiáltani.

Aztán mozgás támadt az ágyneműben, és egy pihekönnyű érintés érte az arcomat. Mindez csak fokozta a tehetetlenségem miatti rettegésemet.

Hirtelen egy furcsa, szaggatott ugatás hatására élettel teltek meg a végtagjaim.

Kibújtam az ágynemű alól, és elhátráltam az ágytól.

Egy jókora csomó mozdult meg alatta. Egy ismerős pofa kandikált ki a takaró alól. Fényes fekete szemek néztek rám kérdőn.

Frances.

Lassan visszaültem mellé az ágyra, és a kezemet a hátára tettem, hogy mindkettőnket megnyugtassam.

Végre teljesen felébredve, és józan eszem teljes birtokában, elgondolkodtam ezen a furcsa eseményen.

Bár a varázslat ideje alatt is láttam a környezetemet, az is biztos, hogy aludtam. Halványan emlékeztem a gonosz lényekről szóló legendákra, amelyek állítólag ráültek áldozataikra, amitől azok az éjszaka folyamán tehetetlenné váltak. Nem hittem ilyen lények létezésében, de megnyugtató volt tudni, hogy mások is átélték ugyanezeket a félelmetes élményeket, és túlélték, hogy elmesélhessék azokat.

Ahogy felkészültem az előttem álló napra, nem tudtam elhessegetni azt az érzést, hogy ennek az eseménynek jelentősége van: ez egy üzenet, amivel kezdenem kell valamit.

És akkor szörnyű, kínzó fájdalom hasított a mellkasomba, és rájöttem.

Simon.

Fogságban tartották Gwynedd fellegvárában, ahol nyílpuskával és karddal őrizték.

Biztosan ő volt az, aki meglátogatott, és segítséget kért tőlem álmomban. Megborzongtam, ahogy felidéztem magamban a kétségbeesés, a fájdalom és a tehetetlenség vegyes érzéseit. Keserű keverék volt ez, amihez most hozzáadódott a maró önvád is.

Mindent megteszek, hogy hazahozzam őt, mondtam Forresternek.

De eddig még semmit sem tettem.

Alig néhány nappal a visszatérésem után vettem egy lámpást, és elmentem egyedül a barlang szájához, miközben a lábaim még mindig tele voltak hólyagokkal a walesi hegyeken át tett kétségbeesett menekülésem után. Nem tudtam kiverni a fejemből azt az ötletet, hogy visszaszerezzem egy részét a barlangban elrejtett kincsnek, amiből kifizethetem a furcsa tudóst, akit az ellenszer előállításával bíznék meg, amiért cserébe kiszabadíthatnám Simont.

Senkihez sem fordulhattam segítségért, hiszen ha számomra veszélyes volt a tervem, akkor mások számára még inkább, mivel én merszi voltam, sőt, talán még sárkánybűvölő is.

De alig tettem egy lépést befelé, máris – szégyenemre – úgy remegtem, mint gyümölcszselé a teástálcán. Tudtam, hogy bármelyik előttem húzódó, jellegtelen folyosón lezuhanhatok, és a halálomat lelhetem. Bármelyik folyosó elvezethetett a kígyószerű lény karmai közé, ami közel négyszáz éve volt bezárva a yorkshire-i hegyek alatti, kedvezőtlen klímájú barlangokba, és ami minden teliholdkor szarvasmarhákat evett.

A közelmúltbeli sárkánybűvölési kísérleteimtől eltekintve még soha nem találkoztam olyan méretű állattal, mint ez a falánk, háromszáz éves Quetzalcoatl.

Nem a méreg általi halált találtam rémisztőnek, hanem a teljes bekebelezést.

Leeresztettem a vállam, ahogy visszafordultam, és kimásztam a barlangból. Ha a bátorság az, amikor a szeretet dacol a félelemmel, ahogy anyám mondta, akkor szégyenkezve kell megállapítanom, hogy a Simon iránti szerelmem nem volt elég ahhoz, hogy megmentsem.

Az elhatározással, hogy más módot fogok találni a megmentésére, visszasántikáltam az apátságba, és belemerültem Ormdale legforgalmasabb időszakába.

A birkanyírásban sokkal nagyobb szerepet játszottam, mint vártam. A gyapjúraktárakban dolgozók ügyes-bajos dolgai mellett a folyami sárkányokat is el kellett űzni a folyó azon szakaszáról, ahol a juhokat fürdették.

A ketrecek megteltek sárkányokkal, majd kiürültek, és megint megteltek, ahogy Gwendolynnal a juhok nyomasztó nyüzsgésétől távol találtunk nekik új otthont. (Ki gondolta volna, hogy ilyen egyszerű lények ennyi odafigyelést igényelnek? Mihamarabb Dugdale megnyitja a mészoltó üzemet, annál jobb. Érthetetlen számomra, miért tartották jó ötletnek a felmenőim, hogy vegyítsék a sárkánytartást a birkatenyésztéssel.)

Alig beszéltem anyámmal és a gyerekekkel, és esténként túl kimerült voltam ahhoz, hogy tovább gondolkozzak a vad terven, amit Janusekkel eszeltem ki Simon megmentésére.

Az íróasztalomnál ülve, a dolgozószobámban, magam mögött tudva a birkanyírást, volt időm számba venni a kudarcaimat.

Apám a kormánynak dolgozó egyik régi barátjánál tudakolózott, aki megerősítette, hogy nincs olyan állami szervezet, ami hajlandó lenne egy csapat középkorszakértőt felkutatni Nagy-Britannia hegyei között. Írtam a Snowdon Hegyimentő Egyesületnek, amire válaszként az érkezett, hogy ha egy yorkshire-i fiatalember egyedül, megfelelő felszerelés nélkül vágott volna neki a Glyderau-nak, az magára vessen.

Simon nyom nélkül eltűnt, és egyedüli kézzelfogható bizonyítékaim a rejtélyes távirat és egy gyapjúkabát voltak.

Most pedig egy furcsa álom kísértett. Nem nevezhető bizonyítéknak, de eltűnődtem rajta: Vajon ez egy üzenet volt? Simontól? Ha igen, mit válaszolhatnék rá?

Az arcomat a kezembe temettem. Karmok kaparászása hallatszott az íróasztalomon, és papírzörgés. Frances már olyan hosszúra nőtt, mint a karom, és az öreg íróasztal kicsit recsegett a súlya alatt.

Nehéz volt emlékezni arra, hogy Frances nőstény, és nem hím, de a tojások, amelyeket a szekrényem tetején rakott le, nem hagytak kétséget efelől.

Ezekben a napokban szabadon engedtem az apátságban, és a szakácsnő azt mondta, hogy jobb patkányfogó, mint bármelyik macska, amit valaha tartott. Frances újonnan kapott szabadsága ellenére is naponta többször meglátogatott. Nem voltam biztos benne, hogy szeretetre vágyik, vagy rólam akar gondoskodni.

A fejét az enyémre hajtotta, kellemes, megnyugtató súlyával. Vajon a lovakhoz hasonlóan a sárkányok is érzékelik az emberi érzelmeket? Ezért ébresztett fel a rémálmomból?

– Talán jobban tudod, mit érzek, mint én magam – suttogtam neki.

Ekkor Lily jött be hozzám egy tálcával.

– Jól van, kisasszony? – kérdezte, miután letette a tálcát. Meglepetésemre láttam, hogy egy csokor virágot tett a csészém mellé.

Amióta hazajöttem Walesből, Lily védelmezőn bánt velem. Mit jelenthet ez? A családom tíz éven keresztül nem vigyázott rá, melynek eredményeként egy gonosz idegentől szült gyereket.

– Igen, elég jól.

Ez nem volt teljesen igaz, valójában szörnyen éreztem magam. De mit mondhattam volna neki? Az én megpróbáltatásaim eltörpültek az övéi mellett. Nem akartam Lily terheit tovább súlyosbítani.

– Már régóta meg akartam kérdezni: hogy van Pip? Élvezi a tanulást anyámmal?

Lily arca felderült. Még a szeme színe is megváltozott, amikor róla beszélt: barnáról borostyánszínűre váltott, mint a sokáig áztatott tea.

– Jól boldogul. Soha nem láttam még ilyen boldognak, mint most. Szereti, ha új emberek vannak az apátságban. Nem hiszem, hogy itt tudjuk tartani a Völgyekben majd, ha felnő.

– De biztosan utálnád, ha magadra hagyna itt.

Lily lesütötte a szemét.

– Nos, azon gondolkodtam, kisasszony…

– Igen?

– A pénz, amit befektetett Pip részére. Elég lenne…

– Mire lenne elég, Lily?

– Őrülten szeret rajzolni az a fiú. Azon gondolkodtam, hogy talán vóna olyan hely, ahol ezt tanulhatná. Rajzolást, festészetet és ilyeneket.

– Művészeti iskolára gondolsz? – Meglepődtem. – Igen. Sok ilyen iskola van olyan városokban, mint Leeds vagy York.

Lily bólintott, szeme elvesztette fényét. Hagytam, hogy hangom elárulja kételkedésemet.

– Akkor megyek – mormogta.

Fájdalommal vegyes sajnálattal néztem, ahogy elhagyja a szobát.

Felvettem a csészét, és a tálcán lévő virágokra néztem. Réti legyezőfű volt.

Tölgy, seprűvirág és réti legyezőfű, amiket egy másik nő varrt fel, egy olyan nő, aki, velem ellentétben, soha nem tudott megszökni a hegyek fogságából.

Ekkor kéretlenül szavak tértek vissza hozzám: Egy olyan közösség része szeretett volna lenni, ahol a szépség mindenkié, aki képes meglátni azt, és nem csak a gazdagoké. De az a férfi, aki ezt mondta nekem, egy hazug zsarnok volt. Különben is, mekkora esélye van egy cselédlány törvénytelen fiának, hogy művészként boldoguljon? Biztosan sokkal észszerűbb lenne Embsay-ben keresni Pipnek egy gyakornoki állást, ahol elég közel lenne, hogy időnként meglátogassa az anyját. Ez nem volt kegyetlenség részemről, jogosan javasoltam már korábban is óvatos eljárást.

Kellemetlen íz maradt a számban, amit megpróbáltam egy korty erős teával lemosni. Megfogadtam magamnak, hogy nem fogok részt venni Pendragon játékában, és uralkodás helyett szolgálni fogok a pozíciómmal. De hogyan tudnék a legjobban szolgálni?

Pip képes volt meglátni a szépséget, sőt, meg is tudta azt teremteni. Egy ilyen adottságot muszáj fejleszteni. Van-e bármi más, ami igazán számít?

Ekkor a tálcán heverő levélre vetettem a pillantásomat.

Londoni postabélyegző volt rajta. Biztosan akkor érkezett, amíg nem voltam itthon. Felbontottam, és megkönnyebbültem, hogy kaptam valamit a külvilágból, amivel másra terelhetem a figyelmemet.

Kedves Miss Worms!

Köszönöm a levelét, melyet az ügyvédek adtak át nekem. Igazán kedves öntől, hogy szervezett egy megemlékezést a fivérem számára annak a falunak a templomában, aminek a közelében lelte halálát. Bár a bátyám nem volt vallásos ember, ez a hír vigasszal szolgálna a szüleinknek, ha még élnének, amiért nagyon hálás vagyok önnek.

Tisztelettel:

Millicent Rivers

London

Saxe-Coburg Square 9.

Újraolvastam. Úgy éreztem, nem vártak rá választ, mégsem tudtam csak úgy félretenni a levelet, mint aki jól végezte dolgát. A Rivers-ügynek voltak még elvarratlan szálai, amik alattomos módon nyomasztották írói énemet.

Az a bizonyos térkép okozta a legtöbb nyugtalanságot.

George-tól tudtuk, hogy a végzetes felfedezőútra Rivers magával vitte egy Erzsébet korabeli térkép másolatát a barlangba. Ami minden bizonnyal a holttestnél található, vagy annak maradványánál, így ez az információ számomra nem hasznos, de nem is aggasztó. De vajon hol lehetett az eredeti térkép? Az is Rivers tulajdonában volt, vagy csupán a másolata?

A halála után átkutattuk Rivers holmiját, mielőtt még visszaküldtük volna a családjának az ügyvédi irodán keresztül, aminek az alkalmazásában állt. Abban a reményben tettük ezt, hogy találunk valami nyomot arról, hogy kitől kapta ezt a titokzatos megbízást. De semmit sem találtunk a dolgai között.

Ez a levél volt az első és egyetlen hír, amit a családjától kaptunk. Vajon lehetséges, elmélkedtem, hogy a húga megőrizte a térképet, legyen az eredeti, vagy másolat?

Erre a gondolatra úgy öntött el a remény, ahogy egy forrás tör fel a mélyből. Egy térkép mindent megváltoztathat, ebben biztos voltam. Nem kellene vakon tapogatóznom egy ismeretlen méretű és kiterjedésű barlangrendszerben. A térkép segítségével Rivers igen gyorsan eljutott a kincshez. Tehát a használatával én is odajuthatok, majd pedig ki is találnék!

Emellett a térkép létezése továbbra is igencsak aggasztó volt. Amennyiben egy kalandor kezébe kerül, az Rivershez hasonlóan megkísérelheti a barlangokba való bejutást. Ez pedig veszélyezteti azt, hogy Ormdale lelepleződik, ahogy fizikai veszélyt is jelent mindenki számára, aki a rejtélyes arany keresésére indul.

Tollat és papírt vettem elő, hogy választ írjak, majd elbizonytalanodtam. Mégis mit írhatnék Rivers kisasszonynak?

A bátyja ellopta a családunk tulajdonában levő kalózkincshez vezető térképet, amit ezúton szeretnénk visszakapni?

Dolgozószobám nyitott ajtaján gyengéd kopogás zavarta meg a gondolataimat. Janusek bevett szokása volt, hogy addig állt az ajtóban, míg észre nem vettem, azonban amióta visszatértem Walesből, rászokott a kopogásra, mint egy átlagos alkalmazott. Ami pedig kétségtelenül nem volt igaz rá.

Janusek tanúja volt életem legnehezebb időszakának. Mióta hazahozott Embsay-ből, komoly erőfeszítéseket tettem azért, hogy összeszedjem magam és higgadtan viselkedjek. Gwendolyn nem szurkálódott, anyám pedig (végig fogta a kezem, amikor először meséltem a walesi megpróbáltatásokról) aggódó pillantásokat vetett rám, de egyebet nem tett.

Mégis mit láthatott Lily és Janusek, amit a többiek nem?

– Van egy ötletem – jelentette be Janusek.

– Valóban? – Félretettem a levelet, majd székemmel a férfi felé fordultam.

Janusek, a tőle megszokott módon, kérdés nélkül leült. Engem pedig ez ugyanúgy nem zavart, ahogy máskor sem.

Soha, egy percig sem hittem azt, hogy Janusek engem felsőbbrendűnek tart, csupán tolerálta azt az önkényes társadalmi struktúrát, amiben mindketten léteztünk, még ha csak átmenetileg is. Valójában megkönnyebbülés volt számomra, hiszen már így is elég feladatom volt, nem hiányzott, hogy megpróbáljak felülemelkedni olyasvalakin, aki rendszeresen okozott meglepetést, mint Janusek.

– Dr. Farley-ről van szó.

– Ó, igen, az az illető, aki felbérelte önt, hogy lopjon tőlünk. Amiről nemrég mesélt nekem. – Nem volt szándékomban megkönnyíteni Janusek dolgát ebben a kérdésben. – Ha azt akarom, hogy a doktor készítsen nekünk ellenszert, ahhoz pénzre van szükségem. Amim pedig nincs.

– Épp ezzel kapcsolatos az ötletem.

– Mi lenne az?

– Elkezdeném hébe-hóba felfedezni azokat a barlangokat. De természetesen csak akkor, amikor Dugdale-nek nincs rám szüksége a mészoltó üzemben.

– Nem! – vágtam rá. Senkinek sem beszéltem a barlangnál tett röpke látogatásomról.

– Nem? – Arcának sértetlen oldalán szemöldöke baljóslatúan felszökött.

– Kérem, ne tegye! – Nyeltem egyet. – Nem hagyhatom, Janusek.

A férfi további magyarázatra várt. Félelemtől összeszorult torkomon keresztül préseltem ki a szavakat.

– Ha önt megtámadná odabent egy sárkány… nekem be kéne mennem önért.

Janusek már épp legyinteni akart erre a lehetőségre.

Én azonban folytattam.

– Ha nem sikerülne, ha nem tudnék segíteni önön… egész hátralevő életemet azzal tölteném, hogy elképzelem, ahogy a sötétben kínok között haldoklik, abba pedig minden bizonnyal beleőrülnék. – Eszembe jutott a rémálom, ami felébresztett. – Simont elvesztettem. Nem tudnám elviselni, hogy ez még egyszer megtörténjen. Ráadásul miattam.

Janusek elgondolkodott egy pillanatra.

– Vagy úgy. Nincs túl jó híre az önök angol Broadmoor elmegyógyintézetének. Úgy látom, hogy fel kell adnom a terveimet. – Janusek elhallgatott, sóhajtott, majd tarkóra tett kézzel hátradőlt a székében. – Azért az a kis arany, amit magamnak akartam eltenni, hiányozni fog.

A férfi arcán valódi szomorúság ült. Megragadtam egy tárgyat, ami a kezem ügyébe került, hogy Janusekhez vágjam azt, azonban amikor megláttam, hogy azt a kedves kis faragott bárányt szorongatom, amit Talbot gazda készített nekem, óvatosan visszatettem az asztalra.

– Nem tudom, miért ragaszkodik folyton ahhoz, hogy emlékeztessen a bűnözői hajlamaira, Janusek – mondtam szemrehányóan.

– Én azt nem értem, hogy ön miért igyekszik elfelejteni azokat – vágott vissza a férfi, majd előrehajolt –, de… tudja, Ruszalka, van más út is.

– Miféle más út?

– Van más is, amire Farley feni a fogát. Talán még a pénznél is jobban vágyja azt. Ezzel el is jutottunk a másik dologhoz, amit el kell önnek mondanom. – Janusek megköszörülte a torkát, én pedig hátradőltem és vártam. – Már említettem, hogy Farley kutatásai kiterjedtek a mérgekre is, azt azonban nem mondtam el, hogy miért.

– Azt állította, hogy nem ismerte ennek az okát – jelentettem ki unottan.

– Burkoltan arra utaltam, hogy nem tudom.

– És most mégis mire akar utalni burkoltan, Janusek? – szűrtem a szavakat összeszorított fogam között.

– Kutatásaival ellenszert próbált találni a mérgekre.

Megállt bennem az ütő.

– Farley már készített ellenszert?

Janusek egy pillanatig némán nézett rám.

– Ebben nem lehetek bizonyos.

Kifújtam a levegőt.

– Ne kerteljen, Janusek!

– Majdnem egy éve már annak, hogy a laboratóriumában dolgoztam. Abban az időben volt valami, ami nagyon lekötötte a figyelmét. Valami, amit titok övezett. Az a kevés, amit elmondott, csak arra enged következtetnem, hogy erről lehetett szó.

Elgondolkodtam.

– Rendben – szóltam, ezzel beadtam a derekam, és egyelőre szemet hunytam Janusek ravaszsága felett. – Úgy tűnik tehát, hogy Farley a legjobb esélyünk arra, hogy megszerezzük az ellenszert, abban az esetben legalábbis, ha minél hamarabb szeretnénk ezt. Ráadásul ő már tud a sárkányokról, vagyis ezt a titkot nem kell felfednem előtte. De mégis, hogy az ördögbe fogom megszerezni tőle az ellenszert? Nincs aranyam. Abban sem vagyok biztos, hogy valaha képes leszek hozzájutni ahhoz.

– Ahogy mondtam, mást kell felajánlania neki, amire fáj a foga.

Janusek kerülte a pillantásomat, ami nem volt ínyemre.

– És mégis mi lenne az, Janusek?

Janusek Francesre emelte a tekintetét. Még mielőtt felelt volna, éreztem, ahogy az arcomból kifut a vér.

– Amiért ideküldött engem – felelte. – Egy sárkány.

MÁSODIK FEJEZET

Francesszel sétálni indultunk. Zavaros gondolataim miatt szükségem volt egy kis friss levegőre.

Nem is tudtam pontosan, miért vettem az irányt arra, amerre elindultam. Talán valami homályos, tudat alatti önostorozás vitt rá. Esetleg azért, mert úgy véltem, hogy nincs jogom egyedül meghozni ezt a döntést.

Közeledtünk a Drake-birtokhoz. A hely vidám, nyáriasan zöldellő öltözéke ellenére borzongást keltett bennem. Simon nélkül a birtok átok uralta sötét, magányos hangulata tovább erősödött. Csendes folyosói egy erdő közepén megbúvó alvó kastélyra emlékeztettek, amit soha egyetlen herceg sem keltene ismét életre.

Körbementem a hátsó udvarban álló istállók mellett a fallal körbevett kerthez. Az istállófiú épp a hátsó udvart seperte fel, ami elválasztotta az istállókat a cselédek szállásától. A fiú felemelte a sapkáját, én pedig felé biccentettem.

Az istálló felől egy ló prüszkölése hangzott fel, ami úgy hatott rám, mintha bogáncsba nyúltam volna. Minden bizonnyal Portia volt az, Simon gyönyörű, barna kancája és hűséges társa. Borzasztó érzés kerített hatalmába, ami azt sugallta, hogy oda kell mennem hozzá, de nagyon féltem attól, hogyan hat majd rám, amikor újra meglátom őt.

Beléptem a ház háta mögötti kertkapun, és abban a pillanatban kilökték alólam a lábaimat, a puha szőr, selymes pofa, a hatalmas, párnázott mancsok és az a nyelv (minél kevésbé részletezem a nyelvet, annál jobb).

Épp olyan nehéz pillanat volt ez, mintha Portiával találkoztam volna. Simon maga képezte ki Vezért, és ez a szelíd óriás időnként mintha Simon jobbkeze lett volna.

– Vezér! – tiltakoztam. Eleresztettem Frances pórázát, mire a sárkányom azonnal el is tűnt a bokrok között. – Vezér, nyugodj meg! Viselkedj rendesen!

Nem volt jellemző az effajta viselkedés Vezérre. Ekkor azonban rájöttem, mitől kergült így meg. Borzasztóan hiányzott neki Simon, meglehet, abban reménykedett, hogy hazahoztam a gazdáját.

Ahogy azt ígértem.

Félretoltam az állatot, nem durván, de nem is olyan gyengéden. Vezér nagyon nagy kutya volt, és valódi erőfeszítést követelt tőlem, hogy elmozdítsam.

– Vezér, hagyd abba!

A kutya nyüszített, majd lefeküdt, fejét a mancsára helyezte, mintha elszégyellte volna magát. Feleannyira sem szégyelli magát, mint én, gondoltam.

Beléptem a házba. Helena kijelentette, hogy addig ne tegyek nála látogatást, míg vissza nem hozom Simont. Erre az emlékre felgyorsult a szívverésem.

A házat most is a szokásos kísérteties csend uralta. Az órákat már évekkel ezelőtt megállították. Vártam egy kicsit, hogy a szemem hozzászokjon a homályhoz, majd, hogy egy kicsit elodázzam az elkerülhetetlent, felmentem a képgalériába.

Simon korábban megmutatta közös őseink portréit. Egyikük sem mutatott semmilyen hasonlóságot velünk. Micsoda fekete bárányok vagyunk mi, én a nevetséges hajammal és Simon a balkezességével, akiből az apja megpróbálta kiverni ezt az adottságát.

Simon mindig tisztelettel beszélt elhunyt édesapjáról, nekem azonban megvolt a saját véleményem róla. Megtaláltam a férfi portréját. El kellett ismernem, hogy jóképű volt, de Simon napbarnított, melegséget sugárzó megjelenését hiába kerestem apja viaszos, rideg vonásai között.

Jóságos ég! Simon és én valóban olyanok voltunk, mint azok a rendellenességek, amiket időnként a megtelepedett növények produkálnak, olyan meglepő példányok, amik a törzsfejlődés egy korábbi szakaszából származó ősre ütnek vissza.

Tekintetem Bartholomew Drake, a kalóz portréjára vándorolt, aki királyi sárkánytartóvá avanzsált, amikor a szűz királynő rábízta a misztikus tollaskígyót, amit egy spanyol kincseshajóról loptak el. A képen mögötte ott állt a félhomályban az egzotikus komornyikja is. Vajon milyen kapcsolatban állt az a férfi a Quetzalcoatllal? Ugyanarról a helyről származhattak? A saját országában ő is sárkánytartó lehetett? Vajon ki tudott alakítani magának ezen a hűvös éghajlaton egy rendes életet?

A portrékon szereplő összes ember őrizte azt a titkot életük során, ami most megkísért, hogy a világ elé tárjam. A végítélet napján, amikor mindannyian feltámadnak, talán meg is átkoznának, ha megteszem.

Ekkor megéreztem, hogy már nem voltam egyedül, de nem a halottak, hanem valaki élő figyelt.

– Üdvözlöm, Forrester! – szólítottam meg a csendes, visszahúzódó, melankolikus komornyikot, aki felügyelte a házat.

A galéria túlsó végében állt. Fogalmam sincs, honnan tudtam, hogy ott volt. Esküszöm, hogy egy hangot sem adott ki, és úgy beleveszett a sötét háttérbe, ahogy a festményen levő komornyik.

– Ön egész életében itt élt, jól tudom?

– Igen, kisasszony.

– És a családja?

– A családom azóta él a Völgyekben, amióta a Drake-ek letelepedtek itt.

– Akkor ön ugyanolyan sárkányőrző, mint én magam.

A férfi elfordította a tekintetét.

– Én csak egy szolgáló vagyok, kisasszony.

– Tudom, hogy az asszonya nem akar engem látni, Forrester, nekem azonban mégis beszélnem kell vele – mondtam halkan.

A férfi arcvonásai megszilárdultak.

– Muszáj – erősködtem. – Simonról van szó.

– Van híre a fiatalúrról? – kapta fel a fejét Forrester.

Megcsóváltam a fejem.

– Nincs. De végre van egy ötletem, hogyan jussak előrébb ez ügyben.

NÉHÁNY PILLANAT MÚLVA Helena szobájának ajtaja kitárult, és Forrester beengedett.

Legyőztem magamban a pánikot, amit az keltett, hogy ismét be kellett lépnem abba a szobába. Odabent az ágyban fekvő nő korábban megpróbált elűzni engem, mégis, ahogy most közeledtem hozzá, eluralkodott rajtam a bűntudat. Nem is tudom, hogy Helenával vagy a Quetzalcoatllal való találkozástól tartottam jobban.

Forrester mellett becsusszantam a szobába, majd a férfi magunkra hagyott minket. A baldachinos ágy vastag, zöld függönye félig be volt húzva, ezért hunyorognom kellett, hogy ki tudjam venni Helenát a homályos zugban.

– Miért jöttél? Megtudtál valamit a fiamról?

Helena szokásos dallamos hangja most disszonáns volt, akár egy elhagyatott, elhangolódott hangszer. Kis kínai kedvence az ágyon feküdt, felemelte a fejét, és ellenséges tekintetét rám vetette.

Talán a sárkányok valóban megérzik gazdájuk lelkiállapotát.

– Meg kell hoznom egy döntést.

– Miért jöttél hát hozzám?

Egyikőnk sem hitte, hogy valaha még tanácsért fordulok Helenához. Most azonban nem tanácsért jöttem. Inkább valamiféle feloldozásra számítottam.

– Azt hiszem, hogy vissza tudom hozni Simont – vallottam be –, ahhoz azonban lehetséges, hogy ki kell adnom egy titkot, aminek védelmére ön és a családja az életüket szentelték.

Helena borzasztóan elsápadt és megkövült, arca olyanná vált, mint egy halotti maszk.

– Ki kell adnom a sárkányok létezésének titkát – folytattam.

– Fel akarod fedni… hogy léteznek? – suttogta, majd reszketegen levegőt vett.

Bólintottam.

– Van egy tudós… azt hiszem, ő már rendelkezik azzal, amit Pendragon követel Simonért cserébe. A tudós viszont sárkányokat akar fizetségül… vagy legalább egy sárkányt…

– Egy sárkányt? – visszhangozta Helena halkan.

– Igen, de azt nem tudom, hogy mire kell neki, vagy hogy mit fog vele tenni. Ön egy merszi, akinek a családja évszázadok óta sárkányőrző…

– Mégis, hogyan lehetsz ilyen vak? – mondta Helena.

Meredten néztem rá.

– Elnézést, hogy mondja?

– Azt gondolod, hogy nem adnám oda a Völgyekben élő összes sárkányt, az utolsó létező példányt is azért, hogy visszakapjam a fiam? – Helena rekedtes hangon folytatta. – Azt mondtad, törődsz Simonnal! – Helena megmarkolta az ágytakarót. – Tedd fel magadnak a kérdést, mire lenne képes Simon azért, hogy megmentsen téged? Gondolod, habozna, ha a helyedben lenne? Hogyan lehetsz ennyire gyenge?

Helena a szájához szorította a zsebkendőjét, és heves köhögés fogta el. Kitámolyogtam a helyiségből.

Forrester odakint várakozott, és ahogy én kiléptem a szobából, ő azonnal bement. Egy pillanatra megálltam, a lépcsőkorlátnak támaszkodtam, és csak lélegeztem.

Helenának igaza volt: ostoba voltam, és gyenge. Ha nem titkoltam volna el Simon elől a walesi szökési tervemet, minden másként alakult volna.

Össze kellett szednem magam, hogy megtegyem, amit meg kell tennem. Ez volt az egyetlen esélyem arra, hogy helyrehozzam a dolgokat.

Az ajtó túloldaláról halk zokogás szűrődött ki. Vajon a férfi vigasztalta Helenát? Reméltem, hogy igen. Mindig úgy véltem, hogy Forrester kedves ember, aki Helena iránt különleges, gyengéd tisztelettel viseltetik.

Feltételezem, a kedvesség hiánycikk volt, míg Helena férje életben volt. Forrester bizonyára sok mindennek tanúja volt ebben a házban, sok helytelen dolognak is, amiknek a helyrehozatalához nem volt elegendő hatalma.

Most pedig még több gond adódott, mivel Simon nem volt idehaza, ahol lennie kellett volna. Simon a hűséges, aki mindig tele van reménnyel, és akinek bölcsességére olyan lassan ébredtem rá. Ormdale-nek nemhogy kevesebb, inkább több Simonra lenne szüksége.

Meg fogom oldani ezt a helyzetet, kerül, amibe kerül.

Kifelé menet vetettem még egy pillantást a galériára. Ha feltámadnának és megvádolnának a végítélet napján, nekem is lenne pár keresetlen szavam hozzájuk.

HARMADIK FEJEZET

Akerengő alá húzódtam az árnyékba, és hunyorogva néztem a napsütötte kertet.

Anyám a kolostor gyógynövénykertjének padján ült, és felolvasott: „Boldogok a lelki szegények: mert övék a mennyek országa. Boldogok a kik sírnak: mert ők megvígasztaltatnak. Boldogok a szelídek: mert ők örökségül bírják a földet.”[1]

A nap melege egzotikus illatokat csalt elő az ott virágzó rosa mundiból. Anyám azt mondta, hogy ez egy idős növény lehetett, minden bizonnyal még az egyik ősünk, egy keresztes lovag vagy egy zarándok hozhatta magával a Közel-Keletről.

A gyerekek sikításban törtek ki, amikor valami a madárfürdőből vizet fröcskölt rájuk.

Anyám nemrég állította fel a madárfürdőt a kert közepén álló oromzatra. Azután, hogy apám egy héttel ezelőtt visszatért a nyüzsgő gyülekezetéhez, anyám és a gyerekek itt maradtak, hogy az apátságban töltsék a nyarat, anyám pedig a kis ásójával, szalmakalappal a fején, szinte szó szerint beleásta magát a kolostorkertbe.

Gwendolyn nevetése meglepett. Azon ritka nevetések egyike volt ez, ami miatt annak idején elkezdtem vágyni a barátságára. Gwendolyn ritkán mutatkozott orvosi könyv nélkül, most mégis itt volt, és nézte a húgait, ahogy az árván maradt kis folyami sárkánnyal játszottak.

Gwendolyn még mindig sötét öltözéket viselt az apja és a bátyja elvesztése miatt, de már nem tartotta olyan mereven a vállát, és nem feszítette úgy a száját. Továbbra is minden porcikájában olyan volt, mint egy regény nemesi származású hősnője, de ez a regény többé már nem egy tragikus mű volt.

Egy perccel később Gwendolyn csatlakozott hozzám a kolostorkertet körülvevő hűvös kerengőben.

– A kis sárkány nagyon élvezi a madárfürdőt – jegyezte meg –, ami elgondolkodtat: vajon így lesz-e kedve a madaraknak idelátogatni?

Eközben én azon méláztam, hogy vajon a rémisztő dr. Farley megelégszik-e majd egyetlen apró folyami sárkánnyal a kísérleteihez. Ettől a gondolattól szörnyetegnek éreztem magam.

– Mi az, Edith? Mi a baj?

– Gwen, valamit el kell mondanom. Janusek azt mondja, hogy a tudós, akiről már beszéltem neked, előfordulhat, hogy már megtalálta az ellenszert.

Gwendolyn szeme előbb nagyra nyílt, majd pedig résnyire húzódott.

– És te hiszel neki?

– Igen, hiszek. – Gwendolyn közel sem bízott annyira Janusekben, mint én, de őt nem is fektette a férfi egy gyapjúzsákokból készült csodálatos fészekbe élete legrosszabb napjának éjszakáján. – Nem tudom elképzelni, hogy mégis miért hazudna erről. Gwen, amint lehetséges, Londonba akarok menni, hogy kiderítsem, Januseknek igaza van-e.

– Na és a pénz…

– Kezdésnek van valamennyi saját pénzem.

– Saját pénzed?

– Anyám unokatestvére, Stephen gondozza – feleltem, a pénz eredetét azonban elhallgattam. A népszerű ponyvaregényeimmel kerestem, amiket álnév alatt publikáltam. Mindig el akartam mondani az igazat Gwendolynnak, de miközben én a megfelelő pillanatra vártam, barátságunk egyre szorosabbá vált, most pedig már attól tartok, hogy mindent tönkretennék, ha előhozakodnék vele. – A lényeg az, hogy Londonba kell mennem, minél előbb, annál jobb. – Gwendolyn összeszorította az ajkát. – Tudom, hogy nem tisztességes tőlem az évnek ebben az időszakában elmenni, amikor te még ráadásul a felvételi vizsgádra is készülsz, de…

– De Edith! Hiszen Simonról van szó! – vágott közbe Gwendolyn, hangja kissé rekedt volt. – Simon egyszer azt mesélte nekem, hogy az egyik legkorábbi emléke az, hogy egy nyivákoló csecsemőt adtak a kezébe. Aki persze én voltam. Simon minden vizsgánál fontosabb. Te pedig valóban azt gondolod, hogy képtelen leszek kézben tartani a szezonvégi munkákat nélküled? Hiszen ez az egyetlen, amihez értek. Menj! Tedd, amit tenned kell, vagy amit tenni tudsz, hogy megmentsd Simont.

Tedd, amit tenned kell. Vajon Gwendolyn ezt komolyan gondolta? Nem mertem megkísérelni, hogy kiderítsem. Képtelen lettem volna azzal terhelni Gwendolynt, hogy elmondom neki, mit is tervezek pontosan. Ha már ki kellett adnom a családi titkainkat, azt úgy teszem, hogy Gwendolynt megkíméljem a következményeitől. Ő már megvívta a saját harcát Ormdale árnyaival. Mégis, mi jogom lenne bevonni őt ebbe az ügybe, most, amikor az élete kezd rendbe jönni?

A gyerekek nagy ricsajjal odaszaladtak, kötényük csak úgy lobogott utánuk. A kis állatot Una tartotta összeillesztett két tenyerében, arca csak úgy ragyogott.

– Gwendolyn, ezt nézd! – mondta Violet izgatottan. – Engedelmeskedik, ha Una hívja!

Violet kikapta a kis teremtést Una kezéből, majd a kerengő túlsó végébe szaladt vele, és minden teketória nélkül letette a kis tekergő állatot a járólapra.

– Una! Most! – üvöltötte Violet.

– Gilbert Sullivan! – csengett Una lágy, de mégis jól hallható hangja.

Gilbert Sullivan.

Az állatnak volt neve. Hát persze hogy volt.

A teremtmény nehézkesen kiegyenesedett, majd megfordult, és Unát kereste. A kislány leguggolt, és ismét szólította.

Ez alkalommal a kis sárkány célba vette Unát. Csak úgy száguldott a kövön, vékony kis farka cikázott mögötte, egyre csak gyorsított, míg végül a kislány karjában landolt, és szorosan hozzábújt.

Una felpillantott ránk, arca csak úgy ragyogott.

Émelyegni kezdtem. Nem csupán a családi örökséget szándékoztam elárulni.

Gwendolyn tapsolt. George kiselőadásba kezdett arról, hogy a különböző állatok hány szót képesek megérteni, én pedig olyan rosszul voltam, hogy el kellett fordulnom.

– Gyerekek, hagyjatok magunkra egy kicsit, rendben? – kérte Gwendolyn.

Amint elmentek a gyerekek, hirtelen Gwendolynhoz fordultam:

– Elviszem magammal Francest is.

Gwendolyn meredten nézett rám.

– Elviszed magaddal? Londonba?

Bólintottam.

– Nem lesz gond. Emlékszel, amikor Rivers meglátta, azt gondolta, hogy valamiféle egzotikus gyík. Óvatos leszek. Nem akarom, hogy bárkit is megharapjon itt, míg én távol leszek, vagy hogy engem keressen. Nélküle is elég gondod lesz.

Gwendolyn bólintott, és nem kérdezősködött tovább. Bízott bennem, ami miatt egy kis bűntudatom volt.

Simon miattam nem volt velünk. Hazahozatalának feladata így rám és az én sárkányomra hárult, nekem kellett áldozatot hoznom, nem pedig Unának vagy Gwendolynnak.

AZON AZ ESTÉN, miközben fésülködtem, Frances kívülről kaparászta az ajtómat. A hangulatom tovább romlott. A gondolat, hogy meg kell válnom Francestől, elviselhetetlen volt.

Résnyire nyitottam az ajtót, és meglepetésemre anyámat is odakint találtam.

– Kedvesem, nem zavarlak? – kérdezte.

– Persze hogy nem – feleltem elszoruló torokkal, mert anyám kedvessége próbára tette az elszántságomat.

Kinyitottam nekik az ajtót. A gyertyafény megcsillant Frances pikkelyein, miközben az állat eltűnt az ágyam alatt.

– Mesélj a terveidről – mondta anyám, és leült az ágyra.

– Ó, hát persze, anyám. Elutazom Londonba, és felkeresem azt a vegyészt, akiről Janusek beszélt az ellenszer kapcsán. Stephen unokatestvéremnél szállok meg, és igyekszem mihamarabb hazatérni.

Ugyanezt mondtam mindenkinek korábban aznap. Néhány részletet ugyan kihagytam, például azt, hogy a tudós, akivel találkozni fogok, minden bizonnyal őrült és veszélyes, továbbá terveim között szerepelt még, hogy eláruljam őseink után ránk maradt örökségünket, azért, hogy kielégítsem a férfi különleges rögeszméjét.

– Igen, hogyne. De én nem erre gondoltam – habozott anyám. – Edith, nem is tudom, hogyan fejezzem ki magam pontosan.

Vártam. Nem volt gyakori, hogy anyám nem találta a megfelelő szavakat. Rám nézett, tekintete különösen gyengéd volt.

– Megsérültél. Nem is olyan régen. Attól tartok, hogy talán nem adtál magadnak elegendő időt a gyógyulásra.

Időt magamnak a gyógyulásra? Majdnem felnevettem.

– Edith, már elég idős vagy ahhoz, hogy tudd: egy seb, amit nem tisztítanak ki megfelelően, könnyen elfertőződhet – figyelmeztetett.

– Majd gondoskodom a sérülésemről, amikor Simon itthon lesz – makacskodtam. – Most őrá kell gondolnom. Kérem, anyám, ne aggódjon miattam. Ezt a helyzetet nekem kell megoldanom.

Anyám felsóhajtott.

– Tudod, én sosem akartalak olyan dolgokkal terhelni téged.

Mégis, miről beszélt anyám?

– Mint a gyülekezeti feladatok – magyarázta. – Ezért hagytam, hogy elosonj, amikor az emberek megérkeztek a gyűlésekre. Most azonban azon gondolkodom, hogy vajon helyesen cselekedtem-e. Nem tudunk mindent magunk megoldani, Edith. Hagynunk kell, hogy mások segítsenek. Talán javadra vált volna, ha ezt megértetem veled. Ha gyakrabban kértem volna a segítségedet.

– De anyám mindig olyan erős volt. Sosem volt szüksége az én segítségemre. – Megdöbbentett ez a gondolat.

– Nem, drágám – mosolyodott el sóvárgóan. – Ha az ember mindent egyedül csinál, az nem azt jelenti, hogy erős. Valójában az egyfajta gyengeség. Amikor bízol annyira másokban, hogy a segítségüket kérd, mert képes vagy beismerni a saját gyengeségedet előttük, abban van az igazi erő. És a hármas kötél nem hamar szakad el[2]. Egy kötél azonban önmagában biztosan elszakad.

Bukásra voltam kárhoztatva, és arra, hogy cserben hagyjam Simont? Mégis, kihez fordulhatnék segítségért? Kire nem róna terhet a kérésem?

Talán… van valaki, aki tudna segíteni. Ha segít, talán megtarthatnám Francest, és nem kéne felfednem a külvilág előtt Ormdale titkait.

Ettől a reményteli gondolattól összeszedtem magam.

– Rendben. Megpróbálom. Köszönöm, anyám.

Arcon csókoltam anyámat, aki ezzel fel is állt, hogy elmenjen.

– Még valami, Edith.

– Igen?

– Az, ahogyan Simonról beszélsz… természetesen minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk érte, de… meglehet, hogy közben Simon megszökik.

Meglepetten pislogtam anyámra.

– Miért is ne? Hiszen te is megszöktél – hívta fel rá a figyelmemet. – Simon nem egy bajba jutott hölgy. Rendben van, hogy törődsz vele, de nem kellene alábecsülnöd. Egyszer már beleestél ebbe a hibába, nem igaz?

MÁSNAP ÚJRA RÁM TÖRT az a furcsa bénultság. Ez alkalommal egy csattanás zökkentett ki az állapotból, amikor Frances lesöpört egy porcelán hajgyűjtő edényt a fésülködőasztalomról.

– Jövök, Simon – suttogtam magamban.

Reggeli után elindultam, hogy megkeressem Januseket. Szabadnapos volt, de sem a kunyhóban nem találtam, ahol Dugdale-lel lakott, sem pedig a könyvtárban.

Meglepetésemre az apátság mögötti, lehangolóan gazos konyhakertben találtam rá, ahol ingujjra vetkőzve vetette bele magát a kertészkedésbe.

Pip is segített neki, aki a gyomokat rendezte halmokba. Lily a kertkapuból figyelte őket.

– Hát itt van! – motyogtam. – Valaki megkérte Januseket, hogy ezt csinálja?

Lily megrázta a fejét.

– Nem, kisasszony. Egyikünk se mondja meg neki, hogy mit csináljon – vágta rá Lily. – De ahogy látja, ez nem akadályozza meg őt semmiben.

Ahogy beléptem a kertbe, Lily elkapta Pip tekintetét, és biccentett neki. Pip eloldalgott onnan, majd az anyjával bementek a házba.

Eltűnődtem, hogy vajon Lily még mindig késsel a párnája alatt alszik-e Janusek miatt. Valamikor szűk látókörűnek ítéltem őt ezért, de ez még azelőtt volt, hogy jobban megismertem volna.

– Ma szabadnapja van – emlékeztettem Januseket, ahogy közelebb értem hozzá. – Nem kéne inkább egy radikális filozófus írását olvasnia? Netán tényleg szeret kertészkedni?

Természetesen vannak olyanok, akik szeretnek kertészkedni, mint például a mostohaanyám, azonban sosem hittem volna, hogy Janusek is közéjük tartozik. Tapasztalatom szerint a spirituális beállítottságú emberek szerettek kertészkedni, az anyagias beállítottságúakkal ellentétben. Januseket egyértelműen az utóbbi kategóriába lehet sorolni.

– Mindjárt elered az eső – jegyezte meg Janusek.

Felpillantottam az ólomszürke égre.

– Yorkshire-ben vagyunk. Itt ez mindig igaz.

– A reumája miatt van.

– Mi van amiatt?

– Eső előtt mindig fájdalmai vannak – magyarázta. Mégis miért éreztem úgy, hogy idegesítettem Januseket?

– Johnnak?

– Igen. Az ő felelőssége rendben tartani a kerteket. Ahogy az imént azt ön is megjegyezte, az időjárás errefelé mindig esőre áll. Tehát Johnnak általában fájdalmai vannak.

– Ó – mondtam ostobán. Megköszörültem a torkomat, és az előttem álló feladatra koncentráltam. – Janusek, nekem kéne… muszáj a segítségét kérnem.