A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. J. Arlidge: Eeny Meeny

Published by the Penguin Group

Penguin Books Ltd, London, England

Fordította: Bori Erzsébet

Borítóterv: Szabó Vince

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Text copyright © M. J. Arlidge, 2014

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-099-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1

Sam alszik. Most megölhetném. Nem fordítja felém az arcát – így nem lenne olyan nehéz. Megmoccanna, ha lépnék egyet? Megpróbálna-e leállítani? Vagy örülne, hogy véget ér ez a rémálom?

Nem gondolkozhatom így. Észben kell tartanom, hogy mi a valóságos, mi a jó. De amikor fogoly vagy, végtelennek érzed a napokat, és a remény hal meg legelőször.

Boldog emlékek után kutatok az agyamban, hogy távol tartsam a sötét gondolatokat, de egyre nehezebb rájuk találnom.

Még csak tíz (vagy már tizenegy?) napja vagyunk itt, a normális élet mégis távoli emléknek tűnik. Stoppoltunk egy londoni koncert után. Zuhogott az eső, és sorra húztak el mellettünk a kocsik, még csak nem is lassítottak. Bőrig áztunk, és már vissza akartunk fordulni, amikor végre megállt egy furgon. Meleg és száraz volt odabent. Kávéval kínáltak egy termoszból. Már az illatától felvidultunk. Ennél már csak az íze volt jobb. Nem tudtuk, hogy utoljára ízleljük meg a szabadságot.

Amikor magamhoz tértem, lüktetett a fejem. A számon megszáradt vér. Már nem a meleg furgonban voltam. Hanem egy hideg, sötét helyen. Álmodom? Zaj ijesztett meg a hátam mögött. Sam volt az, aki éppen feltápászkodott.

Kiraboltak minket. Kiraboltak, és kidobtak valahol. Előrearaszolva tapogatom a falakat, amelyek körülzárnak bennünket.

Hideg, kemény csempék. Beleütközöm Sambe, és egy kurta pillanatra átölelem, beszívom az illatát, amelyet úgy szeretek. Aztán elmúlik a pillanat, és tudatosul bennünk a helyzet rettenete.

Egy használaton kívüli műugrómedencében vagyunk. Pusztulófélben lévő, gondozatlan, se pallók, se táblák, se lépcsők. Semmi, ami a megmentőnk lehetne. Csak a mély, sima falú tartály maradt, ahonnét lehetetlen kimászni.

Hallgatja az a gonosz dög az üvöltésünket? Valószínűleg.

Mert amikor végül elnémultunk, megtörténik. Egy mobiltelefon csöngését hallottuk, és egy rövid, diadalmas pillanatig azt hittük, hogy jött valaki a megmentésünkre.

De akkor megláttuk a telefon kijelzőjének fényét a közelünkben, a medence fenekén. Sam nem mozdult, hát én rohantam oda. Miért mindig én? Miért mindig nekem kell?

– Helló, Amy.

A hang eltorzított, nem emberi. Könyörögni akartam, elmagyarázni, hogy szörnyű hibát követtek el, de az, hogy tudják a nevemet, megfosztott minden érvtől. Nem mondtam semmit, így a hang folytatta, szenvtelenül és kérlelhetetlenül:

– Életben akarsz maradni?

– Ki maga? Mit tett velünk…

– Életben akarsz maradni?

Egy percig nem tudok válaszolni. Nem forog a nyelvem.

– Igen.

– A telefon mellett, a padlón találsz egy pisztolyt. Egy golyó van benne. Samnek vagy neked. Ez a szabadságod ára. Meg kell ölnöd, ha élni akarsz. Akarsz élni, Amy?

Nem tudok beszélni. Hánynom kell.

– Igen vagy nem?

És elnémul a telefon. Ekkor kérdi meg Sam:

– Mit mondtak?

Sam alszik mellettem. Most megtehetném.

2

A nő felkiáltott fájdalmában. Aztán csend lett.

Élénk színű csíkok jelentek meg a hátán. Jake felemelte az ostort, és egy suhintással újra lecsapott. A nő összerándult a kíntól, felkiáltott, majd azt mondta:

– Még.

Ritkán mondott bármi mást. Nem volt az a beszédes típus. Nem úgy, mint Jake egyes ügyfelei. A szex nélküli kapcsolatban élő adminisztrátorokból, könyvelőkből és hivatalnokokból ömlött a szó: kétségbeesetten akartak tetszeni a férfinak, aki pénzért ütötte őket. Ez a nő más volt – csukott könyv. Soha nem említette, hogyan talált rá Jake-re. Vagy hogy miért jött el hozzá. Kurtán és világosan kiadta az utasításokat – hogy mire van szüksége –, aztán felszólította, hogy kezdjen hozzá.

Mindig a csuklója lekötözésével indítottak. Két szegecses bőrszíj feszesre húzva, amivel a falhoz pányvázta a karját. A padlóhoz rögzített vas bokabilincsek a lábára. A ruhái szépen összehajtva az odakészített széken, ő meg itt állt, megbilincselve, alsóneműben, és várta a büntetést.

Nem volt szerepjáték. Nincs „Kérlek, apuka, ne bánts” vagy „Rossz, nagyon rossz kislány voltam”. Ez a nő csak annyit akart, hogy üssék. Bizonyos tekintetben ez könnyebbség volt Jake-nek. Minden munka rutinná válik egy idő után, és néha jólesett, hogy nem kell kiszolgálnia szomorú, leendő áldozatok vágyait.

Ugyanakkor frusztráló is volt, hogy ez a nő nem hajlandó megfelelő kapcsolatot kialakítani vele. Bármely S&M történés legalapvetőbb eleme a bizalom. Az alávetettnek tudnia kell, hogy biztos kézben van, hogy a domináns fél ismeri a személyiségét, a szükségleteit, és kielégítő élményben fog részesülni a mindkét fél számára elfogadható keretek között. Ha ez hiányzik, akkor gyorsan támadássá vagy erőszakká válik az aktus, az ilyesmi pedig határozottan idegen volt Jake-től.

Felcsipegette a morzsákat – mert közben elhangzott egy-egy furcsa kérdés, egy-egy furcsa megjegyzés. Az idők során így tudott meg elemi dolgokat: a nő eredetileg nem southamptoni, nincs családja, hamarosan negyvenéves lesz, de nem bánja. Azt is megtudta az együttléteikből, hogy a fájdalmat keresi. A szex nem játszik szerepet benne. Nem akarta, hogy ingereljék vagy izgassák. Azt akarta, hogy büntessék. A verés soha nem ment túl messzire, de kemény volt és lankadatlan. Olyan teste volt, ami bírta – magas, izmos, erős –, és a régi sebhelyek arról tanúskodtak, hogy nem újdonság számára az S&M.

A sok tapogatózás, a gondosan fogalmazott kérdések után Jake csak egyvalamiben lehetett biztos. Egyszer, öltözködés közben kicsúszott a blézere zsebéből a fényképes igazolványa. A nő azonnal felkapta a padlóról, így azt hihette, hogy Jake nem látta meg. Pedig igen. Úgy gondolta, hogy tud egyet s mást az emberekről, de ez meglepetésként érte. Ha nem látta volna az igazolványát, soha ki nem találja, hogy a nő rendőr.

3

Amy tőlem egy-két méterre guggol. Elmúltak a kínos érzések, nincs már zavarban, amikor a padlóra vizel. Nézem a vékony pisisugarat, ahogy földet ér, és néhány kis csepp felverődik a piszkos bugyijára. Pár héttel ezelőtt még elfordítottam volna a fejem, de most már nem.

A vizelet lassan kígyózik a lejtős padlón a legmélyebb ponton összegyűlt, áporodott tócsáig. Követem a tekintetemmel az útját, de végül az utolsó cseppek is eltűnnek, ennyi volt a szórakozás. Amy visszahúzódik a sarkába. Nem mentegetőzik, nem reagál. Állatok lettünk – nem törődünk sem magunkkal, sem egymással.

Nem volt ez mindig így. Kezdetben dühösek, elszántak voltunk. Fogadkoztunk, hogy azért sem fogunk itt meghalni, hogy együtt túlélhetjük. Amy a vállamra állt, kaparászta a körmével a csempét, megfeszülve ágaskodott, hogy elérje a medence peremét. Amikor nem járt sikerrel, megpróbált elugrani a vállamról. De a medence négy-öt méter mély, talán több is, és a menekülés örökre elérhetetlennek tűnik.

Próbálkoztunk a telefonnal, de jelszó kellett volna hozzá, és néhány kísérlet után lemerült. Kiabáltunk és üvöltöttünk, amíg be nem rekedtünk. Nem jött más válasz, csak a saját gúnyos visszhangunk. Néha olyan érzés volt, mintha egy másik bolygón lennénk, ahol mérföldekre sincs más emberi lény. Közeledik a karácsony, emberek lehetnek odakint, akik minket keresnek, de ezt itt, ahol ez a rettenetes, végtelen csend vesz körül bennünket, nehéz elhinni.

Szabadulásra nincs esély, ezért most csak próbálunk túlélni.

Addig rágtuk a körmünket, amíg vérezni kezdtek az ujjaink, aztán mohón szívtuk a vért. Hajnalban felnyaltuk a lecsapódott párát a csempékről, de még mindig mardosott az éhség. Beszéltünk arról, hogy megesszük a ruháinkat… de meggondoltuk magunkat. Dermesztő hideg van éjszaka, és csak a hitvány ruházatunk meg az összebújva őrzött melegünk óv meg bennünket attól, hogy a kihűléstől haljunk meg.

Csupán képzelődöm, vagy tényleg kevesebb meleget ad már az ölelésünk? Kevesebb biztonságot? Miután megtörtént, éjjel-nappal csüngtünk egymáson, azt akartuk, hogy a másik élje túl, rettegtünk magunkra maradni ezen a szörnyű helyen. Játékokkal ütöttük agyon az időt, elképzeltük, mit fogunk tenni, miután megjön a felmentő sereg – mit eszünk, mit mondunk a családunknak, mit kapunk karácsonyra. De ezek a játékok lassan megszűntek, ahogy felismertük, hogy szándékosan hoztak ide minket, és nem lesz boldog vég a számunkra.

– Amy?

Csend.

– Amy, kérlek, mondj valamit.

Nem néz rám. Nem szól hozzám. Örökre elveszítettem? Megpróbálom kitalálni, hogy mire gondolhat, de nem megy.

Talán már nincs mit mondani. Mindent megpróbáltunk, kitapogattuk a börtönünk minden négyzetcentiméterét, a menekülés módját keresve. Egyvalamihez nem értünk hozzá: a pisztolyhoz. Itt fekszik, és némán szólongat bennünket.

Fölemelem a fejem, és rajtakapom Amyt, hogy azt nézi. Találkozik a tekintetünk, lesüti a szemét. Képes lenne rá? Két héttel ezelőtt kizártnak tartottam volna. De most? Törékeny dolog a bizalom – nehéz elnyerni, könnyű elveszteni. Már nem vagyok biztos semmiben.

Csak azt tudom, hogy az egyikünk meg fog halni.

4

Helen Grace könnyűnek és boldognak érezte magát, amikor kilépett a csípős hideg estébe. Lassított, és élvezte a pillanatnyi békét, körbehordozva derűs tekintetét a vásárlók sokaságán.

A southamptoni karácsonyi vásárra tartott. A WestQuay bevásárlóközpont déli szárnya mentén minden évben volt adventi vásár, ahol olyan eredeti, kézműves ajándékokat lehetett kapni, amilyeneket nem találsz az Amazonon. Helen utálta a karácsonyt, de minden évben vett valamit Annának és Marie-nak. Ez volt az egyetlen élvezete az ünnepből, és a legtöbbet hozta ki belőle. Ékszereket, illatgyertyákat és más apróságokat vásárolt, de nem tartóztatta meg magát az ehető finomságoktól sem, legyen szó datolyáról, csokoládéról, egy szemérmetlenül drága karácsonyi pudingról vagy egy szépen csomagolt borsmentakrémes bonbonról, amit Marie különösen szeretett.

Felült a Kawasakijára a WestQuay parkolójában, átrepesztett a forgalmas belvároson, és délkeletnek vette az irányt Westonba. Az izgalom és a jómód felől a szegénység és a kilátástalanság felé, amelyet ellenállhatatlanul vonzott magához az itteni látképet uraló öt monolitikus toronyház. Éveken át ezek köszöntötték a tenger felől Southamptonba érkezőket, és annak idején meg is érdemelték ezt a tisztességet impozáns, futurisztikus és optimista látványukkal. De a jelenük már nagyon más történet.

A Melbourne Torony volt köztük messze a leglepattantabb.

Négy évvel ezelőtt egy illegális droglabor felrobbant a hatodik emeleten. Óriási pusztítást végzett az épület szívében. A önkormányzat ígéretet tett az újjáépítésre, de a recesszió keresztülhúzta a terveket. Papíron még mindig renoválásra várt, de már senki sem hitte, hogy valaha is sor kerül rá. A ház tehát úgy maradt, ahogy volt, sérülten és elhanyagoltan, a lakók túlnyomó többsége elköltözött. Most drogosok, házfoglalók és hajléktalanok tanyáznak benne, akiknek nincs hová menniük. Ocsmány, sorsára hagyott hely lett.

Helen biztonságos távolságban parkolta le a motort, és gyalog folytatta útját. Nők nem nagyon járkálnak itt egyedül sötétedés után, de Helen soha nem aggódott a biztonságáért. Ismerték itt, és az emberek inkább kitértek előle, amit ő a legkevésbé sem bánt. Ma este minden csöndes volt, csak néhány kutya szaglászott egy kiégett autóroncs körül, s Helen az eldobált fecskendőket és óvszereket kerülgetve belépett a Melbourne Toronyba.

A negyedik emeleten megállt a 408-as lakás előtt. Egykor kellemes, kényelmes önkormányzati lakás volt, de most úgy nézett ki, mint a Fort Knox. A bejárati ajtón lakatok és zárak, sőt egy vasrács is, szintén lelakatolva. A szemét falfirkák – nyomi, retardált, kripli – sejteni engedték, miért van szükségük a lakóknak az extra védelemre.

Ez volt Marie és Anna Storey otthona. A súlyosan fogyatékos Anna nem tudott beszélni, önállóan enni, sem vécét használni. A most tizennégy éves lány mindenben a középkorú anyjára szorult, aki megtette, amit lehetett. Segélyből és adományokból éltek, a Lidlben vették az élelmiszert, és spóroltak a fűtésen. Jól ellettek volna így – ezeket a lapokat osztották nekik, és Marie nem volt panaszkodós fajta –, de itt jöttek a képbe a helyi bunkók.

Hogy nem tudták mivel elütni az időt és csonka családban nevelkedtek, az nem mentség. Ezek a kölykök egyszerűen mocskos gazemberek voltak, akik élvezettel zaklattak, aláztak és támadtak meg egy védtelen nőt és gyereket.

Helen onnan tudta mindezt, hogy különleges érdeklődést tanúsított irántuk. Az egyik suttyó – egy Steven Green nevű pattanásos bűnözőpalánta, aki kimaradt az iskolából – megpróbálta felgyújtani a lakásukat. A tűzoltók még időben érkeztek, így csak az előszobát és a folyosót érte kár, de Marie-ra és Annára szörnyű hatással volt az eset. Szabályosan rettegtek, miközben Helen kikérdezte őket. Ez gyilkossági kísérlet volt, amiért felelnie kellett valakinek. Helen mindent megtett, de az ügy el sem jutott a bíróságig, mert nem voltak tanúk. Helen unszolta Marie-t, hogy ne maradjon itt tovább, de az asszony megmakacsolta magát. Ez a lakás volt az otthonuk, és a mozgáskorlátozott Anna igényei szerint alakították ki – miért kellene elköltözniük? Marie minden nélkülözhetőt eladott, hogy erődítménnyé tegye a lakást. Négy év múlva felrobbant a droglabor. Azelőtt működött a lift, és a 408-as lakás alapjában véve egy boldog otthon volt. Most már börtön.

A szociális szolgálatnak ki kellett volna járnia, rajtuk tartania a szemét, de úgy kerülték ezt a helyet, mint a pestist, így a családlátogatások a legjobb indulattal is szórványosnak voltak mondhatók. Helen viszont, akinek nem sok dolga volt odahaza esténként, időről időre benézett hozzájuk. És éppen ott volt, amikor Steven Green meg a bandája visszatért, hogy befejezze, amit elkezdett. A srác szokás szerint be volt lőve, és egy házilag készült gyújtóssal megpróbált belobbantani egy benzines kannát. Nem járt sikerrel. Helen gumibotja a könyökére sújtott, majd a nyakára, és a fiú elterült a padlón. A többieket is váratlanul érte egy zsaru felbukkanása, és eldobva a Molotov-koktéljaikat menekülőre fogták. Volt, aki meg tudott szökni, és volt, aki nem. Helent kiképezték arra, hogyan kell elgáncsolni a menekülő gyanúsítottakat. Elhárította a támadást, és nem sokkal később elégtétellel nyugtázhatta, hogy Steven Green és három közeli barátja jelentős börtönbüntetést kapott. Néhány esetben nem hiába dolgozott.

Helen leküzdötte a borzongását. A lepukkant folyosók, a nyomorult életek, a falfirkák és a mocsok túlságosan is emlékeztette a saját gyerekkorára, ezért keltett benne ilyen reakciót. Erősen küzdött, hogy elnyomja az akaratlanul felidéződő emlékképeket. Most Marie és Anna kedvéért volt itt – ma nem hagyhatta, hogy elrontsák a kedvét.

Háromszor kopogott – ez volt a megbeszélt jelük –, és hosszas zárzörgés után feltárult az ajtó.

– Önök rendeltek ételt? – próbálkozott Helen.

– Kopjon le – érkezett rá a megjósolható válasz.

Helen mosolygott, amikor Marie kinyitotta a külső vasrácsot, hogy beengedje. Máris meghátráltak a sötét gondolatok – Marie „meleg” fogadtatása mindig megtette a kívánt hatást.

Odabent Helen átadta az ajándékait, cserébe megkapta az övét, és szent volt a béke. Egy rövid pillanatra a 408-as lakás menedékké vált egy sötét és erőszakos világban.

5

Zuhogott az eső, elmosta a könnyeit. Megtisztító érzésnek kellett volna lennie, de nem volt az – ezen már rég túllépett. Eszelősen vetette bele magát az erdő gubancos aljnövényzetébe, nem tartva semmilyen irányt. Csak hogy menjen. El innen. El. El.

Tüskék karmolták az arcát, kövek horzsolták fel a lábát. De ment tovább. Kétségbeesetten kutatott valami után a tekintete, de nem látott mást, csak a fákat. Egy pillanatra szörnyű gondolata támadt: Angliában van egyáltalán? Segítségért kiáltozott, de erőtlen volt a hangja, berekedt torka nem működött rendesen.

A Sampson Téli Csodavilágában a családok türelmesen vártak a sorukra a Mikulás Barlangja előtt. Az egész hely nem állt másból, mint néhány sietősen felhúzott sátorból, de a gyerekek élvezték. A négygyerekes Freddie Williams éppen beleharapott a szezon első húsos pitéjébe, amikor meglátta a lányt. Kísértetiesnek tűnt az esőfüggönyön át. Freddie keze a pitével megállt a levegőben, ahogy a lány lassan, de elszántan sántikált előre, Freddie-re függesztve a tekintetét. Ha jobban megnézte, nem is kísérteties volt, hanem szánalmas – véresen és holtsápadtan vonszolta magát előre. Freddie látni sem akarta – elmebetegnek vélte –, de a földbe gyökerezett a lába, lebénította a lány eszelős tekintete. Az utolsó pár métert gyorsabban tette meg, mint várni lehetett, és Freddie hátratántorodott, amikor hirtelen a karjába vetette magát. A húsos pite a levegőbe repült és egy tócsa közepében landolt.

A létesítmény irodájában, takaróba bugyolálva sem látszott kevésbé őrültnek. Nem mondta meg, hol járt vagy honnan jön. Mintha még azt sem tudta volna, milyen nap van ma. Csupán annyit sikerült kiszedni belőle, hogy Amynek hívják, és ma reggel meggyilkolta a barátját.

Helen beletaposott a fékbe, és megállt a southamptoni Központi Rendőrkapitányság előtt. A város és a dokkok fantasztikus látképét uraló futurisztikus üveg- és mészkőépület fölébe tornyosult. Mindössze egy-két éve adták át a minden tekintetben impozáns irodaházat. Modern fogda, kihelyezett ügyészség, a tolvajokat és betörőket elriasztó új technológiát, a SmartWater láthatatlan festéket tesztelő részleg is tartozott hozzá, így egy helyen volt mindaz, amire egy mai zsarunak szüksége lehet. Helen leparkolt és bement.

– A munkahelyeden pihened ki magad, Jerry?

Az ügyeletes őrmester felriadt szendergéséből, és igyekezett szorgalmasnak látszani. Egy kicsit mindig kihúzták magukat ültükben, amikor Helen megjelent. Nem csak azért, mert detektív felügyelő; az is benne volt, ahogyan viselkedett. Amikor a 183 centi magas nő a bőr motorosszerkójában belépett az épületbe, hivatástudat és energia sugárzott belőle. Sohasem késett el, soha nem volt másnapos vagy beteg. Olyan ádázul adta át magát a munkájának, amiről a többiek legfeljebb álmodhattak.

Helen egyenesen a súlyos bűncselekmények csoportja irodái felé vette az irányt. Southampton eme zászlóshajója lehetett forradalmian új, de a város, amelyre felvigyázott, változatlan maradt. Helen átfutva az eseteken röviden elmerengett az ismerős kiszámíthatóságon. Egy gyilkosságba torkolló családi vita – két pocsékba ment élet és egy állami gondozásba került kisgyerek. Gyilkossági kísérlet egy Saints-rajongó ellen a vendégcsapat Leeds United szurkolói részéről, és a legújabb ügy: egy 82 éves férfi brutális megölése egy félrement utcai rablótámadásban. Az elkövető a tetthelyről menekülve eldobta a lopott pénztárcát, amelyen azonban ott hagyta az ujjlenyomatait, lehetővé téve a gyors azonosítást. A tettes nem volt ismeretlen a southamptoni rendőrség előtt: egy a bűnöző aljanépből, aki egy gyanútlan családra támadt a karácsonyi sokadalomban. Helennek ma délelőtt kell ismertetnie a részleteket az ügyészséggel. Azzal az elhatározással nyitotta ki az aktát, hogy cáfolhatatlan vádiratot nyújt be a piti gazember ellen.

– Ne merülj bele túlságosan. Sürgős munka lesz.

Mark Fuller, Helen nyomozó őrmestere közeledett. A jóképű és tehetséges zsaru már öt éve dolgozott vele szoros együttműködésben. Gyilkosság, gyermekrablás, nemi erőszak, prostitúcióra kényszerítés – számtalan csúnya ügyben volt a segítségére, és Helen megtanulta, hogy mindig számíthat az elkötelezettségére, az intuíciójára és a bátorságára. Ám közbejött egy zűrös válás, így az utóbbi időben Mark hanyaggá és megbízhatatlanná vált. Helent erősen lehangolta, hogy megint megérezte rajta az alkohol szagát.

– Egy fiatal lány azt állítja, hogy megölte a barátját.

Mark kivett egy fotót az aktából, és átnyújtotta Helennek. A jobb felső sarokban ott volt az Eltűnt személyek osztályának pecsétje.

– Az áldozat neve Sam Fisher.

Helen rápillantott a jóképű fiatalember fényképére. Nyílt, optimista, talán egy kicsit naiv tekintet.

Mark várt egy másodpercig, hogy Helen megvizsgálhassa a fotót, aztán átadott egy másikat.

– Ő pedig a gyanúsítottunk. Amy Anderson.

Helen nem tudta elrejteni a meglepődését, amikor kézbe vette a képet. Egy gyönyörű, bohém lány – nem lehetett több huszonegy évesnél. Hosszú haj, kobaltkék szem és finom metszésű ajkak, maga a megtestesült fiatalság és ártatlanság. Helen már vette is a blézerét.

– Menjünk.

– Akarsz te vezetni, vagy…

– Igen.

Szótlanul tették meg az utat a parkolóig. Menet közben Helen magához szólította a beosztott nyomozót, aki az Eltűnt személyek osztályával tartotta a kapcsolatot. A fékezhetetlenül eleven Charlene „Charlie” Brooks jó zsaru volt, szorgalmas és lelkes, de semmi áron nem volt hajlandó rendőrhöz illően öltözködni. Ma például feszes bőrnadrágot viselt. Helen hatáskörén kívül esett, hogy utasítsa a helyes öltözködésre, pedig erős kísértést érzett rá.

A kocsiban még erősebben érződött Mark leheletén a pállott alkoholszag. Helen vetett rá egy oldalpillantást, mielőtt letekerte az ablakot.

– Mi az, amit tudunk? – kérdezte.

Charlie már nyitotta is ki az aktát.

– Amy Anderson. Valamivel több mint két hete jelentették be az eltűnését. Egy londoni koncerten látták utoljára. December másodikán e-mailt küldött az anyjának, hogy stoppal indulnak haza Sammel, és éjfél előtt otthon lesz. Azóta nem adott életjelet. Az anyja telefonált be.

– És aztán?

– Ma délelőtt bukkant fel a Téli Csodavilágban. Azt mondta, hogy megölte a barátját, de ezen túl semmit. Egy szót sem szólt többé.

– És hol volt egész idő alatt?

Mark és Charlie egymásra nézett, és végül Mark válaszolt:

– Erről annyit tudunk, mint te.

A Téli Csodavilág parkolójába hajtottak, és bementek a létesítmény irodájába. A lepattant faházba lépve Helent sokkolta a látvány.

A takaróba burkolózó fiatal lány elvadultnak, bomlottnak és rettenetesen soványnak tűnt.

– Helló, Amy. Helen Grace felügyelő vagyok, de szólítson csak Helennek. Leülhetek ide?

Semmi válasz. Helen óvatosan leereszkedett a szemben álló székre.

– Samről szeretnék magával beszélni. Rendben van?

A lány felpillantott, és eltorzultak a vonásai a rettegéstől. Helen feszülten tanulmányozta a megviselt arcot, összehasonlítva gondolatban a korábban látott fotóval. Ha nem lett volna az átható pillantású kék szem és az a régi sebhely az állán, nehéz lett volna azonosítani. A fényes haj most fakó, zsíros csomókban tapadt a fejére. Hosszú és mocskos volt a körme. Az arca, a keze, a lába úgy festett, mintha maga intézte volna el egy önpusztító rohamában. A szagáról már nem is beszélve. Édeskés, visszataszító bűz.

– Meg kell találnom Samet. Meg tudja mondani, hogy hol van?

Amy becsukta a szemét. Egyetlen könnycsepp gördült alá és futott le az arcán.

– Hol van Sam, Amy?

Hosszú csend, és végül halk suttogás:

– Az erdőben.

Amy kategorikusan megtagadta, hogy elhagyja a faház menedékét, ezért Helennek kutyát kellett kérnie. Hátrahagyta Charlie-t, hogy vigyázzon a lányra, és magával vitte Markot. Simpson, a retriever megszagolgatta a vérfoltos rongyokat, amelyek egykor Amy ruhái voltak, aztán bevetette magát az erdőbe.

Nem volt nehéz kideríteni, honnan jött a lány. Vakon csörtethetett a fák között, és nagy lyukak maradtak utána a sűrű aljnövényzetben. Ruhafoszlányok, bőrcafatok jelezték az útját. Simpson ezeknél elidőzött, szagolgatta a bozótot. Helen tartotta vele a lépést, és Mark is igyekezett, nem akarta, hogy egy nő lekörözze. De lihegett és alkoholt verítékezett.

Feltűnt a magányos építmény. A községi uszoda, amely már rég pusztulásnak indult, s most a hajdani boldog idők szomorú mementójaként árválkodott. Simpson kaparni kezdte a lelakatolt ajtót, aztán megiramodott, körberohanta az épületet, és végül egy törött ablaknál állapodott meg. Friss vér festette meg az üvegcserepeket. Megtalálták Amy rejtekhelyét.

Nem volt könnyű bejutni. Hiába romlott le az épület, gondosan lezárták minden lehetséges be- és kijáratát. De ki ellen védték? Senki nem lakott a környéken. Végül kifeszítették a zárat, és kezdetét vehette a szokásos balett: steril mamuszt húzva a cipőjükre csúszkáltak végig a padlón.

És ott volt a fiú. Négy és fél méterrel alattuk feküdt a műugrómedence alján. Rövid keresgélést követően találtak egy hosszú létrát, Helen lemászott a medencébe, és szemtől szembe került Amy barátjával. Rendes kölyök volt, akinek bérelt helye van egy ügyvédi munkaközösségben, de ezt meg nem mondta volna az ember ránézésre.

Mert úgy festett, mint egy öreg alkesz, akire az utcán találnak rá holtan. A ruháit vizelet és széklet szennyezte be, mocskos és repedezett volt a körme. És az az arc… A beesett, sovány arc a borzalmasan eltorzult vonásokkal félelmet, szenvedést és rettenetet fejezett ki. Életében jóképű és vonzó lehetett. A halál visszataszítóvá tette.

6

Abbahagyják valaha a kínzást?

Amy azt hitte, hogy a southamptoni kórházban majd biztonságban lesz. Hogy békén hagyják, engedik egyedül gyógyulni és gyászolni.

De ehelyett megállás nélkül kínozták. Hiába könyörgött nekik, nem volt szabad ennie vagy innia.

Azt mondták neki, hogy a nyelve feldagadt, a gyomra túlságosan összeszűkült, és szétszakadhatnak a belei, ha szilárd étel halad át rajtuk. Ezért infúzióra kötötték. Lehet, hogy nekik volt igazuk, de Amy nem ezt akarta.

Mikor kellett ezeknek több mint két héten át éhezniük? Honnan tudhatnák?

Morfiumot is kapott, ami segített egy kicsit, de arra nagyon vigyáztak, hogy ne adagolhassa túl.

A bal kezével tudta működtetni: megnyomta a gombot, ha nagyon erős volt a fájdalom. A jobb kezét az ágyhoz bilincselték. Az ápolónők rohadtul élvezték a dolgot, arról suttogtak jól hallhatóan és színpadiasan, vajon mit követhetett el.

Megölte a kisbabáját? Megölte a férjét? Remekül szórakoztak.

És aztán – az isten szerelmére! –, aztán beengedték hozzá az anyját. Ettől Amy megvadult, kiabált és sikoltozott, amíg az orvosok úgy nem döntöttek, hogy az összezavarodott édesanyjának távoznia kell. Mégis, mi a francot képzeltek ezek? Nem tudta elviselni az anyja látványát, még nem. Így nem.

Ő csak azt akarta, hogy hagyják békén. Nagy erővel koncentrált a körülötte lévő tárgyakra, meredten bámulta a párnahuzat vásznának bonyolult szövését, végtelen órákon át elnézte az éjjeliszekrényén álló lámpa hipnotikusan ragyogó izzószálát. Ezzel a módszerrel ki tudott kapcsolni, kordában tudta tartani a gondolatait. És amikor váratlanul, a semmiből felmerült előtte Sam képe, megnyomta a morfiumos gombot, és egy kis időre átúszott egy boldogabb helyre.

De a szíve mélyén tudta, hogy nem lehet tartós a béke. Démonok ólálkodtak körülötte, visszahúzva őt az élő halotthoz, akit maga mögött hagyott. Látta, hogy a rendőrök odakint ténferegnek, várva, hogy bejöhessenek és kikérdezhessék. Hát nem értik, hogy nem akar válaszolni azokra a kérdésekre? Nem szenvedett még eleget?

– Mondja meg nekik, hogy most nem beszélhetek velük.

A kórlapját tanulmányozó ápolónő felpillantott.

– Mondja azt nekik, hogy lázam van – folytatta Amy –, vagy hogy alszom…

– Én nem tudom leállítani őket, szívem – válaszolta az ápolónő szenvtelenül. – Nem lenne jobb túlesni rajta?

Soha nem szenvedhet eleget. Amy ezt nagyon jól tudta.

Megölte a férfit, akit szeretett, és ettől nem lehet megszabadulni.

7

– Mondja el, hogyan jutott ki a medencéből, Amy.

– Egy létrán.

– Én nem láttam ott létrát.

Amy morogva elfordult. Az álláig húzta a kórházi takarót, és visszasüllyedt önmagába. Helen érdeklődéssel méregette. Ha hazudik, akkor rohadt jó színésznek kell lennie.

Vetett egy pillantást Markra, majd folytatta:

– Milyen fajta létra volt?

– Kötéllétra. Közvetlenül azután eresztették le, hogy én…

Amy szemét szúrták a könnyek, a feje a mellére bukott. Amy tenyerén voltak kisebb horzsolások. Keletkezhettek attól, hogy felmászott egy kötéllétrán? Helen pofon csapta magát gondolatban – miért veszi egyáltalán fontolóra ezt a lehetőséget? Amy sztorija agyrém volt. Állítása szerint az országúton szedték fel őket, bedrogozták, elhurcolták, kiéheztették mindkettőjüket – aztán arra kényszerítették Amyt, hogy elkövesse a gyilkosságot. Miért tenne ilyet bárki is? A felszínen Amy és Sam egyaránt jó gyerek volt, de az életükben ott kellett lennie a válasznak erre a szörnyű bűnre.

– Beszéljen a kapcsolatukról Sammel.

Erre Amy zokogásban tört ki.

– Talán itt volna az ideje szünetet tartani, felügyelő. Amy anyja ragaszkodott ahhoz, hogy ügyvéd is legyen jelen.

– Még nem végeztünk – vágott vissza Helen.

– De láthatja, hogy kimerült. Bizonyára később…

– Én csak egy Sam Fisher nevű halott fiút látok. Akit hátba lőttek. Közvetlen közelről. És az ügyfele tette.

– Az ügyfelem nem tagadja, hogy ő húzta meg a ravaszt…

– De azt nem mondja el, hogy miért.

– Már elmondtam, hogy miért – sziszegte Amy.

– Igen, nagyszerű a története, Amy. De nincs semmi értelme.

Helen hagyta leülepedni a szavait. Marknak nem volt szüksége külön figyelmeztetésre, hogy felvegye a fonalat.

– Senki sem látta magukat. Sem azt a furgont, Amy. Sem a kamionosok. Sem a közlekedési rendőrök. A többi srác, aki ugyanott stoppolt, szintén nem látott semmit. Miért nem fejezi be a kamuzást és mondja el nekünk, hogy miért ölte meg a barátját? Megütötte magát? Megfenyegette? Miért vitte magát arra a borzalmas helyre?

Amy nem mondott semmit, még rájuk nézni sem volt hajlandó. Mintha Mark nem is hozzá beszélt volna. Helen visszavette a stafétabotot, ezúttal lágyabb hangot ütve meg.

– Ne gondolja, hogy maga volt az első, Amy. Beleesett egy helyes fiúba, akiről kiderült, hogy szadista és erőszakos. Nem maga tehet róla, nem ítéli el senki, és ha el tudja mondani nekem, hogy mi történt, mi siklott félre, ígérem, hogy segíteni fogok magának. Megtámadta? Mások is benne voltak? Miért vitte oda magát?

Továbbra sem jött válasz. Helen hangjába, most először, türelmetlenség lopózott.

– Két órával ezelőtt el kellett mondanom Sam anyjának, hogy agyonlőtték a fiát. Sam anyja azt akarja, ahogy az öccsei és a húgai is, hogy valaki feleljen ezért. Pillanatnyilag egyedül magát lehet felelőssé tenni. Ezért a saját érdekében éppen úgy, mint az övékben, fejezze be a hazudozást, és mondja el az igazat. Miért tette, Amy? Miért?

Hosszú csend következett, majd Amy felnézett, és a könnyein át harag lobbant a szemében:

– Az a nő kényszerített rá.

8

– Mi a véleményed, főnök?

Életében először, Helen nem tudott válaszolni a kérdésre.

Igen vagy nem, bűnös vagy nem bűnös, Helen Grace-nek mindig megvolt a válasza. De most nem. Ez most valami más volt.

Minden tapasztalata azt mondta neki, hogy Amy hazudik. Maga az emberrablási sztori is elég vad, de az, hogy egy magányos nő volt az elkövető, perdöntő bizonyíték a hazugságra. A gyilkos nők a férjüket ölik meg, a gyerekeiket vagy olyan embereket, akiket a gondozásukra bíztak. Nem mennek el idegeneket rabolni, nem kedvelik az olyan kockázatos bűncselekményeket, mint amilyenről Amy beszélt, ahol az áldozatok vannak többen. Még ha ez a nő kivétel is, hogyan lett volna annyi fizikai ereje, hogy elmanőverezzen két felnőttel a furgontól az erdőbe, és levigye őket a medencébe? Helen kísértést érzett, hogy a legsúlyosabb vádat varrja Amy nyakába. Majd ha előre megfontolt gyilkosság vádjával néz szembe, akkor végre elmondja az igazat.

És mégis, miért találna ki ilyen sztorit, ha nem igaz? Amy eszes, talpraesett lány, soha nem volt semmilyen mentális betegsége. Tartalomtól függetlenül a tanúvallomása világos és következetes. Az „elrablójukról” adott személyleírása pontos – piszkos szőke haj, napszemüveg, rövid, gyászkeretes körmök – és tűzön-vízen át kitartott mellette. A legapróbb részletekig, például hogyan pörgette túl a nő a motort alacsony fokozatban. És az is egyértelmű volt, hogy szerette – igazán szerette – Samet, és lesújtotta a halála. Mindenki úgy beszélt róluk, mint akik elválaszthatatlanok, egy egész két fele. A bristoli egyetemen ismerkedtek meg, aztán mindketten Warwickba jelentkeztek mesterképzésre, hogy együtt maradhassanak, elhalasztva a munkába állást, ami elválaszthatta volna őket egymástól. Nem volt sok pénzük, de az együtt töltött idő során bejárták az országot, csak ritkán vakációztak valaki mással.

A törvényszékiek megerősítették, hogy a lány használta a fegyvert, így nem volt kétséges, hogy ő tette, de azt is megerősítették, amit Amy a fogságukról mondott. A fizikai állapotuk – a hajuk, a körmük –, plusz az emberi ürülék a medencében mind arra utalt, hogy legalább két hétig ott tartózkodtak, mielőtt a lány megölte Samet. Feladták a reményt, és sorsot húztak? Megállapodtak egymással?

– Miért ő, és nem maga? – Amy megint összeomlott, de Helen megismételte a kérdést.

Végül Amynek sikerült kinyögnie:

– Mert megkért rá.

Akkor szeretetből tette. Az egyikük feláldozta magát. Micsoda súly lehet ez a

lelkiismereten… már ha igaz. És ez volt az, ami nem hagyta nyugodni Helent – az az egyszerű tény, hogy Amyt elpusztítják a történtek. Nem csak traumatizálták. Belepusztult, összeroppant a bűntudat súlya alatt. Helen túlságosan is jól ismerte ezt az érzést, és mindennek ellenére azon kapta magát, hogy sajnálja Amyt. Lehet, hogy a szükségesnél jobban megszorongatta ezt a sebezhető fiatal nőt.

De nem lehetett igaz. Mert miért tenne ilyet bárki? Mi az ördögöt nyerne vele az illető? Amy szerint ott sem volt, hogy végignézze az egészet, akkor meg mi értelme lenne? Nem lehet igaz, és Helen mégis azon kapta magát, hogy így válaszol a Markra jellemző egyenes kérdésre:

– Azt hiszem, igazat mond.

9

Ben Holland a pokolba kívánta a heti utazást Bournemouthba.

Nem volt semmi értelme, csak egy elvesztegetett nap. De a cég ragaszkodott ahhoz, hogy a különböző irodák munkatársai találkozzanak egymással, ezért hetente egyszer Ben és Peter (Portsmouth) együtt szendvicsezett és kávézott Malcolmmal és Eleanorral (Bournemouth) illetve Hellie-vel és Sarah-val (London). Megvitatták a tengerészeti jog, a bankperek és a nemzetközi örökösödési jog kényes részleteit, majd ki-ki rátért az ügyfelei szapulására. Néha valamelyest informatív, sőt szórakoztató is tudott lenni egy ilyen megbeszélés, de számításba véve az oda- és a visszautat Portsmouthba, kapitális időrablás volt az egész.

A mostani a szokásosnál is rémesebbnek ígérkezett.

Mint mindig, most is Ben szállította Petert a bournemouthi találkozókra – a rangban fölötte álló kolléga így fogyaszthatott italt az ebédhez. Peter partner volt a cégnél, akit éles eszűnek és eredményesnek tartottak. További jellemzői: unalmas, önismétlő és erős testszaga van. Egy konferenciateremben is elég súlyos élmény volt együtt lenni Peterrel.

Hát még két teljes órára összezárva egy kocsiban. Legalábbis ennyi lett volna, ha nem fogy ki a benzin.

Ben a bajusza alatt szitkozódva elővette a telefonját.

Bosszúsan elkerekedett a szeme.

– Nincs térerő.

– Micsoda? – kérdezte Peter.

– Nincs térerő. Neked?

Peter megnézte a mobilját.

– Nálam sincs.

Hosszú csönd.

Ben igyekezett kordában tartani a dühét. Hány macskába kéne belerúgnia, hogy levezesse, amiért itt ragadt sötétedéskor a New Forest közepén, Peterrel? Ben Bournemouth határában teletöltötte a tankot az Esso kútnál – ahol a legolcsóbb volt a benzin –, és most, alig egy órával később üres a tank. Nem akart hinni a szemének, amikor kigyulladt az üzemanyaghiányt jelző lámpa, hiszen biztos volt abban, hogy legalább Southamptonig ki kell tartania a benzinnek.

De másodpercek múlva már a figyelmeztető pittyegés is megszólalt, és leállt a kocsi. Néha kibabrál veled az élet, és csőstől jön a baj. Gyalogoljanak el egy benzinkúthoz? Töltsék együtt az éjszakát?!

– Platinakártyás szolgáltatás, és ennyit ér? – adta alá a lovat segítőkészen Peter.

Ben végignézett a békés erdei úton.

Peter nem hozta fel, de Ben ötlete volt, hogy vágjanak át a New Foresten. Mindig így tettek, elkerülve az M27-est Southampton körül ezen a lopakodó úton, hogy végül Calmore-nál lyukadjanak ki, de ma csúnyán visszaütött a terv. Bennek volt egy olyan érzése, hogy ezt meg kellene említenie, de majd csak azután, ha túl lesznek a nehezén. Peter komoly tőkét kovácsolhat belőle. De kivárja a megfelelő alkalmat.

– Mész te, vagy menjek én? – kérdezte Peter.

Költői kérdés volt. Ezt a hierarchia dönti el, és Peternek különben is „rossz a térde”. Tehát Bennek kellett mennie.

Megnézve a térképet látta, hogy mindössze egy-két mérföldre üdülőházak vannak. Talán, ha siet, meg tudja járni, mielőtt végképp besötétedik.

Felhajtva a gallérját a hideg ellen odabiccentett Peternek, és elindult az úton.

– „Még találkozunk…” – énekelte Peter. Gúnyolódj csak, gondolta Ben.

De ekkor hirtelen beütött a szerencse. Ben két reflektor tűfényét vette észre a szürkületben. Hunyorított.

Ez az, semmi kétség. Reflektorok. Aznap először Ben úgy érezte, hogy oldódik a testében a feszültség. Mégis van isten. Heves integetésbe kezdett, a furgon már lassított is, hogy a segítségükre legyen.

Hála az égnek, gondolta Ben. Meg vagyunk mentve.

10

Diane Anderson már több mint három hete nem látta a lányát. És nem látta most sem, noha Amy fojtogató ölelésben tapadt a melléhez.

Rendbe tették a kórházban – megengedték neki, hogy zuhanyozzon és hajat mosson –, de még mindig nem tűnt Amynek.

A vonzó rendőrnő – Charlie – kísérte őket haza. Azt állította, hogy Amy kedvéért teszi, azért, hogy biztonságban érezze magát, amikor kilép a külvilágba, de valójában kémkedni jött. Diane ezt biztosra vette. Ott vár, figyel és jelent. A rendőrség még nem eresztette el a lányát. Az ajtajuk előtt posztoló két egyenruhás zsaru nem hagyott kétséget efelől. Azért vannak itt, hogy megvédjék, vagy azért, hogy ne tudjon megszökni? De legalább távol tartják a sajtót. A helyi bulvárlap egyik riportere a levélbedobó nyíláson át kiabált be a lakásukba – a lehető legdurvább megfogalmazásban érdeklődött arról, miért ölte meg Amy a barátját. Ráadásul egy fiatal nő volt az illető – mi ütött az ilyen emberekbe?

– Amy lelőtte Samet. – Így mondta a szigorú nyomozó, Grace felügyelő. Ennek nem volt semmi értelme. Amy soha nem lőne le senkit, a legkevésbé Samet. Soha életében nem használt még fegyvert. Ez nem Amerika.

Diane a férjéhez fordult, azt várva, hogy helyre tegye a rendőrt, tisztázza a dolgokat, de Richard arckifejezése pontos mása volt az övének: értetlen megrendülésről árulkodott. Diane-t egy pillanatra elfogta a harag – Richard soha nem állta meg a helyét, amikor szükség lett volna rá –, de aztán erőt vett magán, és szembenézett a keserű valóval. Amy szerette Samet. Diane nemegyszer tűnődött el azon, milyen lesz, ha majd összeházasodnak. Korábban mindig is úgy gondolta, hogy Amy a mai szokásokat követve házasság nélkül fog összeköltözni vele. De Amy azzal lepte meg, hogy elárulta: szorosabb elkötelezettséget akar, ha eljön az ideje. Persze Amyre jellemzően ebben is volt egy csavar. Az vitán felül állt, hogy Amy fehérben esküszik, de ragaszkodott ahhoz, hogy Diane vezesse az oltárhoz, és ne az apja. Hogy fogja ezt viselni Richard? Tetszik-e ez majd másoknak, vagy furcsának találják? Diane hirtelen ráeszmélt, hogy megint álmodozik. Arról az esküvőről, amely már soha nem fog megvalósulni.

Az egésznek nem volt semmi értelme. Samtől távolt állt az erőszak vagy az agresszivitás, tehát nem lehetett önvédelem. Grace felügyelő dühítően hallgatott arról, hogy mi történt – „Jobb lesz, ha majd Amy mondja el a maga idejében”.

De Amy nem szólt egy szót sem. Megnémult. Diane megpróbált közelebb férkőzni hozzá – tejturmixokat készített neki, hozott egy tálca mignont (gyerekkori kedvencét), telepakolta a most közösen lakott hálószobát Amy régi játékaival és mütyürkéivel. De nem használt semmi. Így csak ültek ott feszengve, hármasban. Charlie a kanapé szélén gubbasztott, vigyázva, hogy ki ne öntse a teát, Diane hozott még egy adag senki által nem kért süteményt, Amy pedig a semmibe meredt, az egykori csupa élet lány üres porhüvelyeként.

11

Rajtaütés volt. A nő meglapulva várt rá, és amikor Helen kiszállt a kocsiból, lecsapott rá.

– Van egy perce, felügyelő?

Helen elkámpicsorodott. Már megint kezdődik.

– Örülök, hogy látom, Emilia, de vegye figyelembe, hogy nagyon sok a dolgom.

Helen továbbment, de egy kinyúló kar megállította. Helen dühösen meredt rá – ez most komoly? –, és az ellenfele elértette a célzást, lassan engedett a szorítása.

A szélesen vigyorgó Emilia Garanita nem zavartatta magát.

Megdöbbentő figura volt – fiatalos és karcsú, ugyanakkor torz és formátlan. Tizenéves korában rajongtak érte, de mindössze tizennyolc évesen áldozatává vált egy brutális savtámadásnak. Ha balról nézted őt profilból, szépnek és vonzónak láttad. De jobb felől nézve csak szánni tudtad – a vonásai eltorzultak, üvegszeme mozdulatlanul meredt rád. A helyiek csak „Szépség és Szönyeteg”-nek hívták, foglalkozására nézve pedig a Southampton Evening News vezető bűnügyi tudósítója volt.

– Az Amy Anderson-eset. Tudjuk, hogy megölte a barátját, de azt nem tudjuk, hogy miért. Mit tett vele a fiú?

Helen megpróbálta leplezni a viszolygását – biztosra vette, hogy Emilia kiabált be Andersonék levélbedobó nyílásán, de nem lett volna okos dolog összetűzni a sajtóval a nyomozásnak ebben a korai szakaszában.

– Szexuális indíték volt a háttérben? Verte őt a srác? Van más gyanúsítottjuk is? – sorolta a kérdéseket Emilia.

– Tudja, mi az ügymenet, Emilia, amint lesz mondanivalónk, a média-kapcsolattartónk megkeresi magukat. És most ha megengedi…

– Csak kíváncsivá tett, hogy szabadon engedte a lányt. Még csak óvadékot sem kellett letennie. Normális esetben legalább megizzasztotta volna egy kicsit, nem igaz?

– Mi nem „izzasztunk” meg senkit, Emilia. Én szabálykövető lány vagyok, és ezt maga is tudja. Ebből következően minden kommunikáció a sajtóval a hivatalos csatornákon keresztül fog zajlani, oké?

Helen rávillantotta a legszebb mosolyát, és továbbment. Megnyerte az első csetepatét egy hosszúnak ígérkező hadjáratban. Emiliának a vérében van a bűnözés. Ő volt a legidősebb a család hat gyereke közül, és akkor lett híres, amikor a drogdíler apját tizennyolc év börtönre ítélték, mert a gyerekeit használta fel a kábítószer szállítására. A kis Emiliának és az öt testvérének le kellett nyelnie a gumióvszerekbe töltött kokaint a Karib-szigetekről Southamptonba vezető számos hajóút során. Amikor a portugál származású apa börtönbe került, az üzlettársai megpróbálták rákényszeríteni Emiliát, hogy kárpótlásul a veszteségeikért folytassa a drogcsempészést. A lány nemet mondott, így hát megbüntették: eltörték mindkét bokáját, és fél liter kénsavat öntöttek az arcába. Emilia könyvet írt a történetéből, és végül így lett belőle újságíró. Dacára annak, hogy azóta is sántít, nem fél senkitől, és fáradságot nem ismerve hajszolja a sztorikat.

– Még találkozunk! – szólt utána Emilia, miközben Helen becsengetett a rendőrségi halottasházba.

Helen tudta, hogy az élet mostantól kicsivel nehezebbé válik.

De nem volt ideje ezen morfondírozni.

Helennek találkája volt egy hullával.

12

Úgy nézett ki, mint egy kísértet. A gondtalan, jóképű fiatalember, aki a Facebook-oldalán mosolygott, semmiben nem emlékeztetett arra a beesett arcú halotti maszkra, amellyel most Helen szembenézett. Samnek a hullaházi boncasztalon fekvő kiaszott teste megcsúfolta az egykor volt boldog, reményekkel teli fiút. Rettenetesen lesújtó látvány volt.

Helen elfordult, és a patológus, Jim Grieves készülődését kezdte el figyelni. Jim harminc éve űzte a szakmát, de még mindig adott arra, hogy ráérősen bemosakodjon és beöltözzön a boncolás előtt. A hosszas kézmosások egy modern kori (ámbátor túlsúlyos) Lady Macbeth képét idézték, és az ügyetlen próbálkozások, hogy steril kesztyűt húzzon a kezére, arra ingerelték a szemlélőt, hogy odamenjen hozzá rásegíteni. Voltak rendőrök, akik meg is tették. Mások szerint eljárt felette az idő, de Helen ezt máshogy gondolta, és eszében sem volt siettetni.

Megérte várni rá, sőt kisebbfajta csoda volt, ahogy az agyontetovált, nehézkes mamlasz lassan átalakult penge patológussá, aki számos ügy megoldásában volt már Helen segítségére.

– Amit mondani fogok, azt a szokásos fenntartásokkal fogadják, mert megint sürgetnek…

Helen mosolygott – hozzá volt szokva Jim morgolódásához –, és hagyta, hogy folytassa. Sürgette, de szükség törvényt bont. Szörnyű volt elmondania Sam anyjának, hogy meghalt a fia, részben azért, mert Helen olyan kevés magyarázatot adhatott neki. Olivia Taylor néhány éve megözvegyült, így most nem volt társa, aki támogatta volna. Egyedül kellett valahogy megbirkóznia azzal, hogy elfogadtassa a gyerekeivel imádott bátyjuk elvesztését, és ehhez Helentől várt segítséget. Akinek gyorsan meg kellene erősítenie, vagy lerombolnia Amy sztoriját.

Jim befejezte a morgolódást. Sam holtteste felé fordult, és megkezdte az összegzést:

– Egyetlen lövésnyom a háton. A golyó a jobb lapocka alatt hatolt be, és a bordaketrecben állt meg. Szakkifejezéseket használok, kérem, szóljon, ha nem ért valamit, oké?

Helen nem reagált. Jim szarkazmusa közös vonása volt valamennyi patológusnak, akivel eddig dolgozott. Jim nem várt választ, hanem folytatta:

– A halál oka szívleállás. Előidézhette a vérveszteség is, de valószínűbb a behatolás okozta sokk. Már a lövés előtt is nagyon rossz állapotban volt. A törzsön, a végtagokon és az arcon a kiszáradás jelei láthatók… feltűnően besüllyedt szemgödrök, véres fogíny, hajhullás. A húgyhólyag és a belek lényegében üresek, a gyomor ruhaanyag, haj, csemperagasztó, továbbá emberi hús maradványait tartalmazza.

Jim megkerülte az asztalt, hogy felemelje Sam jobb karját.

– A saját húsa, amit a jobb alkarjáról rágott le. Ránézésre azt mondanám, hogy három vagy négy harapásig jutott, mielőtt feladta.

Helen becsukta a szemét – átjárta Sam utolsó napjainak rettenete –, aztán kényszerítette magát, hogy újra kinyissa. Jim odatartotta neki Sam tépett karját, hogy jobban lássa, majd gyengéden visszafektette a boncasztalra.

– Becslésem szerint legalább két hete, de valószínű, hogy még régebb óta nem vett magához rendes ételt vagy folyadékot. Ez idő alatt a saját zsírraktárából élt a szervezete, és amikor az elfogyott, a belső szerveiből kezdte kivonni a tápanyagokat. Egy hajszálra volt a teljes szervleállástól, amikor megölték. Amit a lány medikális állapotáról tudok, vele ugyanez volt a helyzet. Még néhány nap, és mindketten természetes halállal haltak volna meg.

Jim újra elhallgatott, ezúttal azért, hogy belelapozzon a papírjaiba.

– Vérkép. Amit olyan valakinél várna az ember, aki szélsőséges dehidratációtól szenved és közel jár a szervleálláshoz. Az egyedüli szokatlan összetevő a nyomokban jelenlevő benzodiazepin. Úgy vélem, hogy a lány vérében is meg fogják találni, illetve még nagyobb koncentrátumban az ürülékben.

Helen bólintott – a törvényszéki orvosszakértők már megerősítették az erős nyugtató nyomainak jelenlétét az ugrómedencéből vett ürülékmintában. Helen elfojtotta növekvő szorongását, de mindez egy irányba mutatott. Jim még tíz percig folytatta, aztán Helen elköszönt. Megtudott mindent, amire szüksége volt.

Minden valószínűség ellenére Amy sztorija elkezdett összeállni. A helyszínelők kötél részecskéit találták meg a medence egyik sarkának közelében, ami egybecsengett azzal, hogy Amy egy kötéllétra segítségével menekült ki. Továbbá a ruháikon a talaj mélyebb rétegéből származó nyomokat mutattak ki, ami arra utalt, hogy Amyt és Samet a földön vonszolták a járműtől a használaton kívüli uszodáig. Képes lehetett-e egy nő egyedül elhúzni a 76 kilós Samet, vagy szüksége volt hozzá egy bűntársra?

A southamptoni kapitányságra visszamenet Helenben tudatosult, hogy mostantól teljesen be fogja szippantani ez a bűnügy. Nem nyugszik addig, amíg meg nem oldja ezt a különös esetet.

Belépve a nyomozók szobájába elégedetten látta, hogy Mark már pattogtatja az ostort. Egy ilyen komoly ügy vizsgálatakor számos bürokratikus és gyakorlati probléma adódhatott elő, és Helennek fontos volt, hogy óramű pontossággal menjen a munka. Mark a nagykönyv szerinti nyomozó őrmester volt – goromba, de hatékony –, aki képes mindenkit egy mederbe terelni. Felállított egy erős csapatot – Bridges, Grounds, Sanderson, McAndrew nyomozókkal és a kellő számú segéderővel; Helen szeme előtt már meg is indult a nyomozás. Amikor Mark meglátta a belépő Helent, odasietett hozzá.

– Mit mondjunk a sajtónak, főnök?

Jó kérdés volt, és Helen éppen ezen rágódott, amióta eljött Jim Grievestől. Emilia Garanita nem fog leszállni róluk, és mások is érkeznek a nyomában.

Egy fiatal lány lelőtte a barátját egy elhagyatott helyszínen. Borzalmas eset, ezért növeli a példányszámot.

– A lehető legkevesebbet. Amíg nem vagyunk urai a helyzetnek, nem szivárogtathatjuk ki, hogy van egy harmadik szereplő is. Tehát kapcsolaton belüli erőszakként kezeljük, de csak csínján a részletekkel. A sajtó mindenféle dologra következtet majd Samről és a gyilkosság indítékáról…

– De mi nem akarjuk befeketíteni a fiút.

– Pontosan. Ő és az anyja nem érdemli meg, hogy így beszéljenek róla.

– Oké, akkor visszatartjuk, amit csak lehet.

Mark folytatta a munkát. Tény, hogy Mark elég riasztóan festett – gyűrött, borostás, kialvatlan –, de jó zsaru volt, aki nyereség a csapatban, és Helen reménykedett, hogy tartani fogja magát.

Elégedetten, hogy jól halad a dolog, megengedett magának öt perc teázást. Fáradt volt, Amy kihallgatása kimerítette, és a hullaházban tett látogatás is megviselte. Szeretett volna kikapcsolódni egy kicsit, de az agya nem akart leállni. Sam szörnyű halálán rágódott, és nem tudta elhessegetni az élettelen, eltorzult arc képét. Milyen iszonyú lesz ez a látvány az anyjának!

Mélyen elmerült a gondolataiban, és észre sem vette Charlie-t, amíg az meg nem állt közvetlenül előtte.

– Főnök, ezt látnod kell.

Ez a nap már eddig is tele volt kellemetlen meglepetésekkel, és Helen úgy érezte, hogy még messze nincs vége.

Charlie két fotót nyújtott oda – két jól öltözött üzletemberről, az egyik harmincas, a másik valamivel idősebb.

– Ben Holland és Peter Brightston. Három nappal ezelőtt jelentették be az eltűnésüket. Egy jogi megbeszélésről tartottak visszafelé Bournemouthból. De nem értek haza.

Helent rosszullét kerülgette.

– A New Forestben találták meg a kocsijukat. A helyi zsaruk és az erdőőrök az egész területet átkutatták. Nincs semmi nyom.

– És? – Helen gyanította, hogy van még valami.

– A kabátjuk, a csomagjuk, a tárcájuk a kocsiban maradt. A mobiljukat megtalálták a közelben – a SIM-kártyákat szándékosan használhatatlanná tették.

Tehát egy újabb emberrablás. És ez még az elsőnél is különösebb. Két erős, felnőtt férfi, aki tud magára vigyázni, tűnt el nyom nélkül a