Ungváry
Rudolf

Eszmélésem története

részlet

jelenkor

© 2023 Ungváry Rudolf
© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Féder Márta

A borítón látható fotó a szerző gyűjteményéből származik.

ISBN 978 963 518 254 1

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nádor Zsófia
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ugyanaz az ég

„A győzelem karnyújtásnyi közelségben van;
csak meg kell ragadni. De sürget az idő.”

(J. Goebbels)

Az első barátom

Az első barátom a szomszédban lakott. A két lakás a harmadik emeleti függőfolyosó sarkában állt, egymás mellett. Attól kezdve, hogy lábujjhegyre ágaskodva elértük a csengőt, átjártunk egymáshoz. Egyik nap a gyerekszobában azt játszottuk, hogy bezártuk egymást az utcára nyíló ablak külső és belső üvege közé. Később megmértem: tizenöt centiméter a távolság közöttük; kevesebb, mint amennyire a mutató- és a hüvelykujjam van egymástól, ha a kezemet teljesen szétnyitom. Nem lehettünk idősebbek háromévesnél. Halálos pontossággal emlékszem. Ma is látom magam előtt a szoba belsejét, ahogy akkor láttam a két ablaküveg közül, háttal az utcának. Nyilván ő is ugyanezt látta, amikor ő került oda.

– Most én! – mondogatjuk felváltva, és megint sorra kerülök. Rám zárul a belső ablak, körülvesz az üveglapok közötti süket csend. És akkor Miklós váratlanul nevetve visszanézett, és szökdécselő léptekkel kitáncolt a szobából. Magasra emelt térdekkel, mint valami indián táncot lejtve távozik, ez jutott később az eszembe, így őriztem meg az emlékét, noha akkor, még alig háromévesen, nem tudhattunk semmit az indiánokról. Ahogy elugrándozott, abban volt valami elementárisan rituális. Arcán diadalmosoly.

Ott maradtam egyedül a két üveg között a hangtalanságban. A meglepetés múltával kiabálni kezdtem, hangosan sírtam. Mivel senki sem hallhatott meg, egyre jobban kétségbeestem, és egészen lassan, nagyon finoman elkezdtem nyomni a fenekemhez szoruló külső üveget. Háttal vagyok az utcának, alattam három emelet: nem fogom pontosan fel, hogyan zuhannék, csak a mögöttem tátongó mélységről tudok. A térdemmel kicsit nyomtam előrefelé is. Valamiféle ösztön parancsolta, hogy ezzel próbálkozzam. Emlékszem az érzésre, hogy az utca felőli vékony üvegtábla egészen enyhén, rugalmasan meghajol. Arra is pontosan emlékszem, hogy tudtam: hátrafelé nem volna szabad nyomnom. Mégis, mintha az ösztönöm azt súgta volna: akkor valami más történnék, nem az, amit hiszek. Mintha két dolog harcolt volna bennem: a teljesen öntudatlan testi menekülésvágy és valami, ami inkább a fejemben volt, és állandóan az ellenkezőjét parancsolta. A kényszer, hogy valamit csinálni kell, és egy határozottabb valami, tudás, hogy nem szabad! Egyenletes sírás, és újra meg újra a sajátos, testi sugallat, hogy az elfogadhatatlan mégis elfogadható lesz, ha hátrafelé erősebben nyomnám az üveget.

Valószínűleg sokáig tartott, abba-abbahagytam a finom nyomogatást, és csak a két üveg közötti hangos sírás esdekelt, hogy jöjjön már végre valaki. Nem emlékszem, hogy anyámra gondoltam volna, pedig tudnom kellett, hogy ott van valahol a lakásban. Csak a segítség utáni sóvárgást érem tetten az emlékezetemben, meg a magamra hagyatottságot az előttem elterülő, elérhetetlen gyerekszoba látványával.

Hosszú idő múlva nyílik a középső szoba ajtaja. A belépő anyám. A fej, amely az ablak felé fordul. A süket csendben átalakuló arc. Az eltorzuló vonások és a magasra emelkedő kéz, ahogy a fejéhez kap. Aztán már az ablak előtt. Kinyitja a belső táblát. Végre kint (bent). Az összeomlás.

Még sokáig, felnőttként is elképzeltem, hogy mi lett volna, ha hátrafelé mégis kinyomom. Valamiféle kényszer vitt erre a képzelgésre, holott tudtam, nem kell, nem szabad, nem lehet erre gondolni. Rossz volt ezt gondolni, mégsem tudtam ellenállni. Valaki bennem mintha meg akarna valamiről bizonyosodni. De miről? Hogy tényleg életben maradtam? Én vagyok-e az, aki életben maradt? Nem az a másik vagyok, akinek meg kellett volna halnia?

Miklóssal utána is sokat játszottunk. Évek múlva – de még mindig csak hétévesen –, 1944 tavaszán megint elküldtek egy vidéki városba a nagynénémhez, hónapokig nem voltam otthon. Amint a nyár közepén hazaértem, Miklós már jött is át. Apám otthon volt, vasárnap lehetett. És amikor Miklós belépett a középső szobába, legnagyobb meglepetésemre azon nyomban odaszaladt hozzá, és ő ebből a közeledésből már értett, mert lehajolt, és arcon csókolták egymást. Nálunk ilyesmi nem volt szokásban, legfeljebb a legközelebbi rokonok között. Csodálkozó arcom láttán, vagy egyébként is, Miklós mintha mondta volna, hogy „keresztapa”. Mikor a barátom hazament, talán kérdezhettem apámtól, talán magától mondott még valamit, de én már egészen pontosan értettem, hogy Miklós kikeresztelkedett. Mert zsidó. Apám arcán láttam, hogy ez komoly dolog.

Valahogy sohasem tudtam megkérdezni, mit jelentett a komolysága. Azt vette komolyan, hogy kikeresztelkedtek, vagy azt, hogy ki kellett keresztelkedniük? Egy év se kellett hozzá, 1945 elején, az ostrom után, alig kilencévesen már egészen pontosan tudtam, hogy miért keresztelkedtek ki. Attól volt-e annyira komoly apám, hogy keresztapa lett – minden feladatát egész életében halálosan komolyan vette –, vagy attól, hogy ő is aggódott akkor, 1944 nyarán? Mert azt már 1944 késő őszén, amikor a házból minden zsidónak a pesti gettóba kellett költöznie, megértettem, hogy ezt senki se teszi önként. És 1944 karácsony másodnapjának reggelétől, amikor a fegyverdörgés és a belövések miatt már senki se merészkedett az utcákra, halálosabb tartalmat kapott ez a kikeresztelkedés. Hajnalban kimerészkedtem a ház kapujáig, s borzadva pillantottam meg egy nő hulláját az úttesten. Visszatérve a pincébe hallom, amint apám anyámnak mondja, nem túl hangosan, de nem is suttogva, hogy öt-hatszáz méterenként a Váci út és a Lehel út mentén is hevernek hullák, az éjszaka dobhatták őket le száguldozó teherautókról. Zsidó holttestek.

Miért nem mondta el nekem apám világosan, egyértelműen, hogy ez csak látszatkeresztelkedés volt? Legalább később? Akkor, 1944-ben azért hallgathatott erről, mert egy gyerekre nem lehet ilyen titkot bízni? Már egy év múlva az az érzés fogott el, hogy megfosztottak valamitől, mert nem bízták rám is ezt a tudást. De ez nem volt igazán tudatos döntés. Utána se jutott eszükbe beszélni erről: se a szüleimnek, se Miklósnak, se Miklós szüleinek. Ők se mondták soha, akkor sem, amikor már lehetett volna, hogy zsidóként mennyire megalázó volt ez a keresztelkedés.

Egyáltalán: mit mondtak akkor, 1944-ben apámnak, és apám mit mondhatott akkor nekik? Beszéltek-e egymással nyíltan, vagy mindenki játszotta a szerepét? Nem adtak egymásnak semmiféle jelet? Vagy úgy tettek, mintha nem értenék a szem, az arc hangtalan, ám eltitkolhatatlan beszédét? Én sem gondolkodtam el azon, miféle hallgatás volt ez, csak amikor már minden megtörtént, aminek a felnőtté válásomig meg kellett történnie. A saját elhallgatott nem zsidóságom (és a „mi” nem zsidóságunk) tudata elválasztott tőlük, a zsidóktól, Miklóséktól, az ő elhallgatott zsidóságuktól, akikkel szemben ugyanakkor zavarba ejtett ez az elválasztottság.

Lehet, hogy apámnak soha nem jutott eszébe legalább az ostrom után azt mondani nekik, hogy együttérez velük, amiért kikeresztelkedésre kényszerültek? Csak fokozatosan mertem a későbbi években ezt a kérdést magamban tényleg feltenni, de akkorra már minden lezajlott – és minden akkor felnőtt halott volt.

Néhány évvel a háború után, a kommunisták hatalomra kerülése idején Miklósék szüleinek fel kellett adniuk a közelben fekvő paszománykészítő üzemüket. Az államosítások miatt veszélybe kerültek a bérlakások is, és háromszobás otthonukba társbérlőt költöztettek be. Úgy éreztem, hogy meggyűlöltek bennünket. Lehet, hogy ez erős szó, az egészben azonban volt valami megfogalmazhatatlan rossz, egy olyan logika kényszere, amely fertőként szivárgott belénk. Tőlük akkor elvettek egy szobát, tőlünk nem, és valaki ezt bejelentette. Anyám biztos volt benne, hogy Miklós anyja tette. Ki is jött egy férfi, végigjárta a mi három szobánkat, de apámnak ott voltak az egykori gyerekszobában a munkaeszközei, a logarléce, a rajzasztala, és a szobán is látszott, hogy mérnök lakik benne. Hivatkoztunk is erre. A férfi elment, hozzánk nem raktak be senkit.

Ráadásul apám, a Váci Ipartelepek tulajdonosa – pedig amúgy a jövőt egyáltalán nem volt képes előre látni – talán teljesen véletlenül, talán anyám hatására, akinek a valóság mindenek felett volt, de 1947-től fokozatosan elkezdte leépíteni a vállalatát. Végül csak két segéddel dolgozott, amikor már a műhelyekre is sort kerítettek a kommunisták. És ami gépe volt, jóval áron alul ugyan, de szép lassan eladogatta. A megmaradt tőkét – mert úgy tanulták – pedig befektették egy családi házba. Lakott volt ugyan, de ők valahogy a távoli jövőt is mint realitást fogták föl vagy inkább élték meg a zsigereikben. Ha mások ezt is tudják róluk, az még veszélyesebb lett volna. Így csak a három szoba volt feltűnő, ha valaki nagyon odanézett. És ha még jobban, akkor az, hogy Miklóséktól viszont, noha ők is csak négyen – a szülők, Miklós és a nagyapa – laktak benne, az egyik szobát elvették. És éppen őket sújtotta ez a kisajátítás.

Miklóssal és a házbeli fiúkkal strandra jártunk, együtt tanultunk meg úszni, és kamaszként hevertünk a Duna sóderes partján, vagy ha volt rá pénzünk, a Palatinus füvén. Egyszer azt mondtam a főzelékre, amit befőttesüvegben kihozott, hogy dögbefőtt. Azt hittem, vicces vagyok. Addig ismételgettem, amíg meg nem vert, mert hogy mondhatok én ilyesmit arra, amit a mamája csinált. Úgy tizenhárom évesen Miklós már egyre jobban zongorázott. A hálószobánk szomszédos volt velük, esténként hallottam a falon keresztül, ahogy áttér a klasszikusokról vagy a skálázásról egy vad szvingre, és istenigazából csépelni kezdi a zongorát, az anyja meg egy idő múlva kiabálni kezd, talán olvasás vagy stoppolás közben: „Miklós, ne bomolj!”

1956-ban, a forradalom után Miklós eltűnt Ausztráliában, a szülei meg elköltöztek a házunkból. Nem sokkal ezután egyszer még elmentem hozzájuk a közeli utcába. Éppen ott volt a nagynénje, és amikor az anyja bemutatott, ő végigmért, és azt felelte: „Ja, te vagy az.” Úgy éreztem, hogy hideg pillantások sugarainak kereszttüzében állok, ahonnan igyekeztem minél hamarabb kikerülni. Később vasesztergályos tanoncként olykor láttam az apját az üzemi konyhában a sor végén ételhordóval, de már nem köszöntünk egymásnak. Akkor nem tudtam, hogy egész hátralevő életében azt várta, hogy egyszer még viszontláthassa a fiát.

Évtizedek teltek el, egy teljesen más lakásban éltem, csöngettek. Valami különös érzés fogott el, ahogy a kerti úton haladva megpillantottam a kapu előtt a járdán. Azok a jellegzetes pofazacskók, a nagy, ovális, kopaszodó, barna fej. Akár az apja. Alig egy perc múlva, ahogy leültünk a konyhaasztal mellé, mondani kezdte. Bevezetés nélkül. Elmondta a történetet arról, hogy háromévesen egyszer játékból két ablak közé zártuk egymást. És hogy ő a végén otthagyott. És hogy ez ma, ennyi idő után, mennyire bántja. Hogy ezt el kellett mondania nekem, Ausztráliából hazalátogatva.

(2010)

Tartalom

Ugyanaz az ég

Az első barátom

Egy fogalom kialakulása: nem zsidó stációk

Egy bérház 1944–45 fordulóján

Hotel Majestic

A tapasztalat

A lincs

Beismerő vallomás

Fair play

Egy ismeretlen üzletszerző vallomásai

Láthatatlanul

Szerelem a bolsevizmus idején

Mesék

Aminél nincs veszélyesebb, avagy a szeretet soha el nem fogy

Égő jég

A saját történet

A torta

A testvér megjelenése

Az első halál

Der Zweite Tod

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Playfair Display – SIL Open Font License
Unifraktur Magentia – SIL Open Font License