Adapted in part from Disney's Tangled

Copyright © 2018 Disney Enterprises, Inc. Published by Disney Press, an imprint of Disney Book Group.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Borító © Jeffrey Thomas

Eredeti cím: Mother Knows Best

Fordította © Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

ISBN 978-963-584-891-1

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

1. FEJEZET A holtak királynője

2. FEJEZET Boszorkányok a hegytetőn

3. FEJEZET Mindörökké együtt

4. FEJEZET Gondolj az angyalokra

5. FEJEZET A vihar előtt

6. FEJEZET Fekete celofán égbolt

7. FEJEZET Kankalin útja

8. FEJEZET Gothel terve

9. FEJEZET A kulcs

10. FEJEZET Jákob, a holt lovag

11. FEJEZET Az anya bosszúja

12. FEJEZET A nappali

13. FEJEZET A leghosszabb éj előestéje

14. FEJEZET Különös nővérek a holt erdőben

15. FEJEZET A leghosszabb éj

16. FEJEZET Jákob balsejtelme

17. FEJEZET Vér és virágok

18. FEJEZET Az elveszett testvériség

19. FEJEZET Gothel új otthona

20. FEJEZET Egyedül

21. FEJEZET Egy magányos emberöltő

22. FEJEZET Ki kivel van?

23. FEJEZET Pepecseky asszony szorult helyzete

24. FEJEZET A semmi királynője

25. FEJEZET A véres kamra

26. FEJEZET Még három vendég

27. FEJEZET A virágszál nyolcadik születésnapja

28. FEJEZET Egyenek hát tortát

29. FEJEZET A torony

30. FEJEZET Nálam nem jobban

31. FEJEZET Törd össze a szívét, keserítsd meg

32. FEJEZET Nyanya Banya

33. FEJEZET A Csúcs kiskacsa

34. FEJEZET A kislány bölcs lett

35. FEJEZET Végre látja már a fényt

36. FEJEZET Árulás

37. FEJEZET Kész, meg sem történt

Epilógus

Eric Russellnek, Sarah Cooknak, Chrys Learnek, Linda Seaquist-Kleinnek, Joshua Archernek és Darick Robertsonnak az éveken át tartó, rendületlen szeretetükért és támogatásukért.

A holtak királynője

A rengeteg mélyén, a holt erdő rejtekében éldegélt a boszorkányok családja. Szürke kőből épített kastélyuk a legmagasabb hegy tetején állt, s onnan tekintett le az alant elterülő tájra, ahol az élettelen fák girbegurba, törékeny ágai hosszú, száraz kezekként kapkodtak az ég felé.

Az erdőt rózsabokrok áthatolhatatlan bozótja vette körül. Az ágakon még mindig ott fityegtek a gyönyörűen megmaradt rózsabimbók, holott azok is régebben elpusztultak már, mint hogy arra bárki is emlékezett volna az élők közül. Ez alkotta a határt az élők birodalma és a holt erdő közt, s az erdőben lakó boszorkányok ritkán lépték át e határt, hogy ártsanak a túloldalon élőknek. Cserébe csak egyetlen dolgot kértek tőlük: a halottaikat.

A boszorkányok erdeje azonban nem csak élettelen fákkal volt tele. A holtak is itt pihentek – legalábbis a környező falvak lakói szerettek így gondolni rá. Igyekeztek úgy tekinteni az erdőre, mint egyfajta temetőre, amelyet nem látogathatnak, s amelynek a boszorkányok a gondnokai, bár a lelkük mélyén jól tudták, hogy a halottaiknak kevés béke jut azon a helyen, amelynek végső nyughelyükként kellene szolgálnia.

De ezzel most ne foglalkozzunk. Történetünk egyelőre a három boszorkánynővér, Azálea, Gothel és Kankalin körül forog, akik anyjukkal, a történelem egyik leghatalmasabb és legrettegettebb boszorkányával, a holtak félelmetes királynőjével, Maneával éltek együtt.

Manea sosem rejtette véka alá, hogy a lányai csalódást okoztak neki, és gyakran emlegette, hogy noha mindhárman egy napon születtek, mégsem egyformák. A varázsföldeken az egyforma boszorkánylányok születése nagy megtiszteltetésnek számított. Az ilyen lányokat mindig is az istenek kegyeltjeinek tartották, mert nagyobb hatalommal bírtak az átlagos boszorkányoknál. A hármas ikrek azonban nem is különbözhettek volna jobban egymástól.

Kezdjük Gothellel, aki pár órával fiatalabb volt nővéreinél. Sötét vonásait és nagy, szürke szemét sűrű, gubancos, hollófekete haj keretezte, amelybe gyakran gallyak vagy száraz levelek keveredtek, ahogy Gothel a nővérei nyomában a holt erdőben bolyongott vagy amikor a határaikon belül eső tájakon játszadoztak. Amikor Gothel hajlandó volt elszakadni imádott könyveitől, határozott természetével mindig a figyelem középpontjába került. Elmélkedő, ám gyakorlatias lány volt, akin ritkán kerekedtek felül az érzelmek. Mindössze egy célja volt: hogy egyszer majd átvegye anyja helyét a holtak erdejében. Ennél már csak egyetlen dolog volt számára fontosabb.

A nővérei.

Azálea, a legidősebb nővér magas volt és csendes, nagy, világoskék szemekkel. Haja csillogó ezüstszínben pompázott, s szinte fátyolként omlott a vállára. Nesztelenül mozgott, mint egy lidércszerű istennő, ami, a lakhelyükre való tekintettel, nagyon is illett hozzá. Halk hangon beszélt, mély együttérzéssel viseltetett mindenki iránt, s mindig hajlandó volt meghallgatni a húgai panaszát s segíteni rajtuk.

Kankalin volt a harmadik. Neki ragyogó vörös haja, szikrázó zöld szeme és barackszín arca volt, melyet pár szeplő tett teljessé az orra körül. Jó kedélyű volt, életvidám, mindig kalandra kész. Balszerencséjére szinte kizárólag az érzelmei vezették, így gyakran felbosszantotta a testvéreit, aminek sokszor veszekedés lett a vége.

A nővérek sokat kóboroltak a holt erdőben; felfedezték a mauzóleumokat, és elolvasták a neveket a fejfákon. Az egész hely a holtak apró városának tűnt számukra. Órákon keresztül barangoltak a gyönyörűen díszített sírkövek, szobrok és kripták közt; néha hangosan végigmondták a halottak neveit, amint elhaladtak a sírkövek és fejfák mellett, mintha valamiféle dal szövegét kántálnák.

Más dolguk nem nagyon lévén, a nővérek különféle tevékenységekkel foglalták el magukat a holt erdőben tett kalandozásaik alatt. Azálea vékony pergamenlapokat és széndarabkákat hozott magával, s hosszú sétáik során gyakran megörökített néhányat a gazdagabban díszített sírkövek közül. Frottázsoknak hívta őket. Néha, amikor egy különösen érdekes vagy mulatságos nevet fedezett fel egy-egy sírkövön, gyorsan felsatírozta őket egy pergamenre. Később aztán kikereste az illető nevét az anyja bőrkötésű nyilvántartásából, amely az összes, az erdőben eltemetett halott nevét és történetét tartalmazta. Ettől valahogy kevésbé érezte magát magányosnak. Nem mintha a nővérei társasága nem lett volna elég neki, de szeretett a halottak egyik-másikára a barátjaként tekinteni. Végül is a nővérek teljesen egyedül éltek a holt erdőben – az anyjukat leszámítva, aki viszont állandóan elfoglalt volt, és minden alkalmat megragadott, hogy bezárkózzon és mindenféle varázslatokkal foglalatoskodjon, így alig voltak együtt vele. Azálea ezért gyakorta olvasgatott az anyja könyvében a holtakról, s közben úgy érezte, hogy közelebb kerül az emberekhez, akik az erdőben töltötték síron túli életüket.

Kankalin általában egy élénkvörös kis szütyőt hozott magával, amelyben egy orsóra tekert szalagot, egy apró ezüstkést és egy csomó, piros pergamenszeletre írt jókívánságot hordott magával, amelyeket a holt erdő fáira lógatott fel a szalag segítségével. Mintha így akart volna valamiféle színt csempészni egyébiránt rideg világukba. Néha egészen úgy tűnt, mintha kizárólag azért jött volna a világra, hogy szépséget hozzon a nővérei életébe, s a színkavalkád mindenfelé követte, amerre csak járt. Kankalin úgy képzelte, hogy éjszakánként, amíg ők a nővéreivel alszanak, a holtak előjönnek, hogy az erdőben kísértsenek, és elolvassák az ő jókívánságait. Remélte, hogy a halottak élvezik a síron túli életüket. Szerette volna, ha gyönyörű nyughelyük lenne az unalmas, szürke táj helyett.

Gothel sokkal inkább két lábbal járt a földön, mint a testvérei, és folyton csak a jövő foglalkoztatta. Erdei sétáik során gyakran vitte magával az anyja egy-egy könyvét – amelyet egy óvatlan pillanatban, lopva süllyesztett a szoknyája zsebébe. Minden alkalmat kihasznált az olvasásra, amikor a nővérei megálltak, hogy felsatírozzanak egy sírkövet vagy újabb jókívánságot kötözzenek fel egy faágra. Néha hangosan is felolvasott a nővéreinek, ám többnyire csak hagyta, hogy a szavak magukkal sodorják egy távoli világba, amiért mindent megadott volna, hogy személyesen is láthassa. A mágia világába. Ezen a napon sem történt másképp.

– Gothel! Menj már arrébb! Eltakarod a következő sírkövemet! – Gothel felpillantva Azálea helytelenítő tekintetével találta szembe magát. A nap pont a nővére háta mögül sütött, s csillámló glóriába burkolta őt, ami csak még jobban kiemelte sápadt, szellemszerű arcát.

– De olyan jó most itt, Azálea. Nem kereshetnél egy másik sírkövet? – kérdezte hunyorogva Gothel.

A nővére sóhajtott.

– Végül is…

Gothel figyelte, ahogy Azálea továbbsétál a fényárban. A nap már alacsonyan függött az égbolton, gyönyörű narancs-rózsaszín fénybe borítva az egyébiránt kietlen tájat. Ez volt Gothel kedvenc napszaka, a csodák órája. Egyszer olvasta, hogy létezett egy hely, ahol örökké szürkület honolt, s gyakran elmélázott rajta, hogy milyen lehet egy ilyen helyen élni.

– Ne menj túl messzire, Azálea! – szólt a nővére után. – Nemsokára sötét lesz, és anya azt mondta, haza kell érnünk.

Azálea nem válaszolt, ám Gothel jól tudta, hogy hallotta őt. Olvasott már olyan boszorkánynővérekről is, akik képesek voltak olvasni egymás gondolataiban. Tudta, hogy vele és testvéreivel nem egészen ez a helyzet, mégis, létezett köztük valamiféle közös megértés. Legalábbis az anyjuk így hívta, „megértésnek”. Egészen kis koruk óta mindig tudták, hogy a másik kettő hogy érzi magát. Szavak nélkül nem tudtak egymással kommunikálni, így a pontos mondanivalót nem érthették, de az érzelmekből mindig sejtették, hogy a másik éppen mire gondolhat. Gothel sokat kutatott az anyja könyveiben az efféle „megértés” után, de végül arra jutott, hogy ezt kifejezést csak az anyjuk találhatta ki, mivel ő maga sem talált semmi ehhez foghatót a könyvekben. Néha eszébe jutott, hogy talán egy nap, amikor már ők is jobban beletanultak az anyjuk mágiájába, a nővéreivel valóban képesek lesznek egymás gondolataiban olvasni.

– Mi jár a fejedben, Gothel?

Gothel felnevetett, és felnézett Kankalinra, akit teljesen körbevettek a girbegurba, fekete ágakról lelógó gyönyörű, élénkvörös szalagok. Testvére szemlátomást nem tétlenkedett, míg ő a könyvét bújta.

– Szomorúnak tűnsz. Mi baj van? – ráncolta a szemöldökét Kankalin.

– Semmi, Kanka. – Gothel ezzel újra a könyvébe temetkezett.

Kankalin elrakta a szalagját és a kiskését, a testvéréhez sétált, és leült mellé.

– De most komolyan, mi a baj? – kérdezte, s megfogta a nővére kezét.

Gothel sóhajtott.

– Anyánk az. Nem értem, hogy miért nem tanít meg minket a varázslásra. A családunk minden generációja megosztotta mágikus tudását a következő nemzedékkel. Hogyan fogjuk tovább vinni a családi hagyományokat, ha fogalmunk sincs a varázstudományokról?

Kankalin megszorította a kezét, és mosolygott.

– Anyánk örökké akar élni. Mindig itt marad velünk, hogy fenntartsa őseink hagyományait, ne aggódj! – Gothel fújtatva állt fel, és lesöpörte a leveleket rozsdaszín ruhájáról. – Kérlek, ne szomorkodj! Felejtsd el anyánk mágiáját, és érezd magad jól velem meg Azáleával!

Gothel érezte, hogy kijön a béketűrésből.

– De hát nem érted? Az a mágia a miénk is, és anyánk mégis magának tartogatja! Mi van, ha tényleg örökké él majd, és mi is? Mivel töltjük majd a napjainkat az örökkévalóságig?!

Kankalin zöld szeme megcsillant a lemenő nap utolsó sugarában.

– Ugyanúgy lesz, ahogy mindig is. Együtt kóborlunk az erdőben. A három nővér. Együtt, mindörökké.

Gothel szerette a testvéreit, de roppant naivnak tartotta őket, kiváltképp Kankalint. Tökéletesen megelégedtek azzal, hogy az erdőben éljék le az életüket, s anyjukra hagyják a varázslást, anélkül, hogy fogalmuk lenne róla, hogyan is működik. Kankalin alighanem komolyan úgy hitte, hogy a falusiak örömmel adják nekik a halottaikat. Gothel tisztában volt vele, hogy ezt a témát jobb, ha nem hozza fel a nővérei előtt. Tartott tőle, hogy ezzel csak megbolygatná áldott tudatlanságukat, és felborítaná a kapcsolatuk egyensúlyát.

– Szeretek veletek lenni, Kanka, tényleg. De ti nem szeretnétek látni az erdőn túli világot? Nem akarjátok a saját életeteket élni?

– Hiszen a saját életünket éljük, Gothel! Ne légy már ilyen! – felelte Kankalin, miközben Azálea is visszatért hozzájuk.

– El sem hiszem, hogy itt akarnál hagyni minket! – jelentette ki, ahogy sikerült elkapnia a beszélgetés utolsó foszlányait.

– Nem akarlak itt hagyni benneteket! Azt szeretném, ha mindig együtt lehetnénk. Nem tudnék nélkületek élni, de ha anyánk továbbra sem hajlandó megosztani velünk a mágiája rejtelmeit, akkor én a rengeteg túloldalán szeretnék veletek lenni! Veletek akarom felfedezni a világot! – Nagyot sóhajtott, majd folytatta: – Ha anya nem tanítja meg nekem a varázslást, keresni akarok egy másik boszorkányt, aki hajlandó rá. Hisz boszorkányok vagyunk, és fogalmunk sincs, hogyan használjuk a hatalmunkat! Titeket ez nem zavar?

– Cssssss! – Azálea mutatóujját a szája elé emelve igyekezett elhallgattatni a testvéreit, amivel csak még jobban felbosszantotta Gothelt.

– Anyánk nincs itt! Ez már üldözési mánia, Azálea! – Ám ekkor egy ág reccsenése hallatszott, amely mennydörgésként hasított az erdő csendjébe. – Cssssss! Mi volt ez?

A nővérek megdermedtek a félelemtől. A boszorkányokon kívül semmi nem élt az erdőben. Így ez csak az anyjuk vagy a holtak lehettek – nehéz lett volna megmondani, melyik volt az ijesztőbb lehetőség.

– Ha anyánk meghallotta, amit itt összehordtál, nagyon dühös lesz! – suttogta Azálea.

– Cssssst! Szerintem nem ő az! Talán valaki átjött a túloldalról! – suttogta Kankalin.

– Az lehetetlen! Mióta csak élünk, még soha, senki nem jött az erdőnkbe! Egyszer sem! – jelentette ki Gothel.

– Legalábbis anyánk elmondása szerint – tette hozzá Kankalin.

Gothel gúnyosan vágott vissza:

– Még ha egy falubeli elég bátor is lenne ahhoz, hogy belépjen az erdőbe, akkor sem tudná megtenni. A bozótot megátkozták! Senki élő nem léphet be a rengetegbe, hacsak nem a mi vérünkből való boszorkány. Te is tudod, hogy van ez, Kanka! Már számtalanszor elmondtam neked! – Gothel egy pillanatra elgondolkozott. – Bár végül is nem tudjuk, hogy pontosan hogy is működik a dolog…

– Miért vagy ilyen mindig, Gothel? Miről beszélsz már megint? – tudakolta ingerülten Kankalin.

– Anyánkról beszélek! Semmit sem mond el nekünk! És is csak azért tudom mindezt, mert elolvastam a könyveit!

– Nos, mert anyuci óv titeket.

Anyjuk hangjának hallatán Gothel úgy érezte, mintha hasba szúrták volna. Émelyegni kezdett tőle, lábai megroggyantak, kis híján el is ájult. Kankalin kapta el, s tartotta meg a karjánál fogva.

– Anya! Hagyd békén Gothelt! – kiáltotta Kankalin, és kettejük közé állt.

Manea csak nevetett rajtuk.

– Ez nem én voltam, Kankalin. Gothel csak megint felizgatta magát. Ha bántanám őt, az olyan lenne, mintha magamat bántanám, az pedig álmomban sem jutna eszembe.

Manea mozdulatlanul állt, s a lányait méregette. Hosszú, egyenes szálú, fekete haja árnyékokat vetett ijesztően sovány arcának beesett részeire, amitől az leginkább életre kelt koponyához hasonlított. Mélyen ülő szemei most óriásinak tűntek, s dühösen dülledtek elő a gödrükből. A lányai megrettentek a látványától.

– Nyugalom, lányok. Nem azért jöttem, hogy megbüntessem Gothelt. Csak nem képzelitek, hogy nem hallom minden gondolatotokat, s nem tudom mindig, hogy merre jártok? Évek óta tudom, hogy Gothel a könyveimet olvasgatja. Mit érdekel az engem? Hisz azért vannak, hogy olvassák őket! – újra felkacagott. – Az okos kis Gothel. A titkolózó, sötét szívű kis Gothel. Oly sok éven át süllyesztette a zsebeibe a könyveimet, s osont ki rögtön az erdőbe, hogy titkon olvashassa őket! – Hangjába gúnyos él vegyült.

Csontos ujjaival félrehúzta a haját haragvó arcából, amitől csak még dühödtebbnek tűnt. A nővérek tudták, hogy most varázsolni fog, mert azon ritka alkalmak előtt, amikor előttük használta a mágiáját, mindig pontosan ugyanígy tett.

– Látni akarod a varázserőmet, Gothel? Tudni, hogy az én anyám mit tanított nekem? El akarod tanulni tőlem a mágiát? Hát tessék!

Manea az égnek emelte mindkét kezét. Az ujjaiból ezüstös villámok pattantak ki, amelyek bevilágították a sötét erdőt, s lángra gyújtottak néhány ágat a környező fákon. Kankalin felsikoltott, s magához vonta a testvéreit.

– Anya, ne!

– Segítsetek, istenek, régiek és újak, jussomat megadjátok, ássuk fel a múltat! – harsogta Manea, ahogy újabb villámnyalábokat indított az égbe, rettenetes, mennydörgő vihart kavarva odafent.

– Anya, állj! Mit művelsz? Tudjuk, hogy nagy a hatalmad! Sajnálom, hogy olyanokat mondtam rólad, sajnálom! – esdekelt Gothel, de Manea csak kacagott, s valóságos szélvészt kavart az örvénylő arany fényből, amely egyesítette erőit a viharral, s csillámló zivatart zúdított a környező fákra.

Ahogy az aranyló fény aláhullt az esővel, s beszivárgott a talajba, felébresztette a holtak városának szendergő lelkeit, s azok mind előmásztak a kriptáikból, s kiemelkedtek a földből. Többségük csontvázszerű volt, s roppant dühösnek tűntek, amiért felébresztették őket álmukból. Másokon még látszott rothadó izmaik és zöldes bőrük egynémely maradványa. Gothel jól látta az undort a testvérei arcán, ahogy rettegve figyelték a lifegő vagy hiányzó végtagokkal botladozó teremtményeket, akik mind Manea elé járultak. Gothel is hatalmasnak érezte magát a látványtól, mert tudta, hogy egy nap majd ő lesz az, aki kedvére parancsolhat nekik.

– Sajnálom, hogy felzavarlak titeket, drágáim – szólt Manea a teremtményeihez –, de szükségem van rátok. Az egyik környékbeli faluban visszatartják előlünk a halottakat. Menjetek, és hozzátok elém őket!

Azálea és Kankalin levegő után kapkodtak félelmükben, ám Gothelt teljesen lenyűgözte az anyja hatalma. Eddig még sosem látta, hogyan parancsol a halottaknak, és most az egész teste lúdbőrzött a látványtól. Képtelen volt felfogni, hogyan merhették a falubeliek visszatartani a halottaikat, hiszen azok évszázadok óta a boszorkányokat illették. Persze időről időre akadt valaki, aki fellázadt, és megpróbált szembeszállni velük, de mindig olyan erőszakot zúdított a saját fejére, hogy Gothel biztos volt benne, hogy az ő életében ilyesmi nem fordulhat elő. Úgy tűnt, az egyik magas, groteszk teremtmény különös figyelemmel hallgatja az anyja szavait.

– Senkit ne hagyjatok életben, csak a gyermekeket és egy asszonyt. Emlékeztessétek a megegyezésünkre! Tovább kell adnia a következő nemzedékeknek azt, ami ma este történik, hogy soha többé ne merjék elzárni előlünk a halottaikat!

– Igenis, királynőm – felelte a magas élőhalott. Pergamenhez hasonló bőre megfeszült csontvázszerű arcán.

– Kopogtassatok be minden kriptába, s keltsétek fel az összes gyermekemet! Még a kicsiket is! Vigyétek őket is magatokkal, s mutassátok meg nekik, mi a dolguk. Hadd lássák, hogyan szenvednek az élők, ha visszatartják előlünk a halottaikat!

– Ahogy kívánod, úrnőm – felelte a magas élőhalott. A többiek némán várakoztak. Várták, hogy parancsot kapjanak, hogy a holtak királynője újra varázsoljon s újra élők csatlakozzanak a holtakhoz. Csak az a szörnyűség válaszolgatott neki, aki valaha nagyon magas férfi lehetett, és most cilindert, hosszú, fekete kabátot s szakadozott, szétfoszló nadrágot viselt. A lény lenézett a kezeire. Arca megnyúlt, mintha meglepődött volna, hogy milyen kevés maradt meg belőlük a legutóbbi alkalom óta, amikor felébresztették őt álmából.

– Csodásan festesz, szerelmem – mondta neki Manea. – Jóképű vagy, mint mindig. Még mindig látom benned a férfit, aki egykor voltál. Te is emlékszel még rá? Lebegjen ő a lelki szemeid előtt, amikor hadba vezeted a seregemet! Emlékezz rá, hogy szeretlek, és várni fogom, hogy visszatérj. – Már épp útjára indította volna kedvenc alattvalóját, amikor eszébe jutott egy utolsó dolog. – Ó, és hozd elém a frissen elhunytakat, drágám, hogy felírhassuk a nevüket.

– Igen, királynőm. És ha az asszony nem áll kötélnek?

– Akkor öld meg őt és a gyerekeket is, szerelmem. És úgy hozd elém őket.

– Igen, úrnőm.

Kankalin és Azálea sikolya soká visszhangzott Gothel fülében. Meg sem tudta különböztetni kettejük hangját, ahogy egymást túlkiabálva kérlelték anyjukat, hogy hagyja abba.

Manea azonban mintha meg sem hallotta volna a lányait, s ha mégis, hát nem érdekelte. Tekintetét a sűrű bozótra emelte, majd karomszerű ujjaival a levegőt markolászva előrenyúlt. Lassan összezárta az ujjait, mintha valami láthatatlan áldozatot fojtogatna. Majd a csuklója egy gyors fordulatával tűzvörös gömböt lőtt ki a tenyeréből, amely a levegőn átsüvítve kavargó örvényt hozott létre: egy folyosót, amelyen át gyűlöletes alattvalói átléphettek az élők világába. A nővérek még sosem látták, hogy anyjuk ilyesmire használta volna a varázserejét, s most minden porcikájukban reszkettek a félelemtől.

– Menj, szerelmem! Mutasd meg az élőknek, mi történik, ha visszatartják a halottaikat! Rettegjenek tőlem, ahogy az őseik rettegtek! Rendezz könyörtelen, véres mészárlást! Mutass nekik olyan szörnyűségeket, amelyek sokáig kísértik még őket! Költözzön olyan félelem a szívükbe, hogy soha többé ne feledjék, mivel jár, ha szembeszállnak a holt erdő boszorkányaival!

– Anyám, ne!

Gothel lenyűgözve bámult, míg nővérei a rettenettől kővé dermedve nézték, ahogy a halottak bemasíroznak a tűzvörös örvénybe. Anyja arcán zavarba ejtő, torz mosoly játszott. Soha nem látták még őt ilyen boldognak, elégedettnek, míg ők elborzadtak a gondolattól, hogy azok a szörnyetegek mit tesznek majd a falusiakkal.

– Anyám! Kérlek, ne tedd ezt! Nem elég, ha csak figyelmezteted őket? Ha adsz nekik egy esélyt, hogy jóvá tegyék a bűnüket, mielőtt erre kerülne a sor? – esengett Kankalin.

Manea a szeme közé nevetett.

– Szánalmas vagy! Ha valóban meg akarjátok tanulni az én mágiámat, ha folytatni akarjátok őseink hagyományait, akkor ez is a ti kötelességetek lesz! Azt hiszed, nekem talán könnyű? Szerinted élvezem, hogy nőket és gyerekeket mészárolhatok le? A saját védelmünkben teszem! A családunkért!

Kankalin undorodva meredt rá.

– Én bizony azt hiszem, hogy te élvezed ezt, anyám! Érzem! Ne tégy úgy, mintha nem így lenne!

Manea összeszűkülő szemekkel meredt rá.

– Egy nap majd a rátok kerül a sor, hogy átvegyétek tőlem ennek a felelősségét. Súlyos teher ez, bátorság és elszántság kell hozzá, s félek, ti túl gyengék vagytok ahhoz, hogy a helyemre lépjetek, ha eljön az idő!

Kankalin mozdulatlanul állt, s Azáleába kapaszkodott. Végül Gothel szólalt meg. Mély levegőt vett, felszegte az állát, s egyenesen az anyja szemébe nézve így szólt:

– Én kiállok melletted, anyám, s mindazok mellett, akik előttünk éltek. Meg akarom tanulni tőled a varázslást, hogy átvehessem tőled ezt a felelősséget.

Manea megragadta Gothel torkát, s felemelte a földről. A lány lábai úgy kalimpáltak, akár egy rongybabáé; nővérei sikolya a fülébe zengett.

– És mitől lennél rá méltó, Gothel, hogy a helyemre lépj s királynőként uralkodj e földek fölött?

– Nem tudom – nyögte Gothel remegve s levegő után kapkodva. Tudta, hogy méltó rá. Úgy érezte, mintha benne is lenne valami az anyjából, ami csak arra vár, hogy a felszínre törhessen. Tudta, hogy ez az őt megillető hely, de képtelen volt ezt szavakba önteni.

– Mit tennél te az én helyemben? Mit tennél, ha az egyik környékbeli falu nem adná nekünk a halottait? – kérdezte az anyja a szemébe nézve.

– Ugyanazt, amit te, anyám – felelte Gothel.

– Helyes! Mindig is reméltem, hogy átveszed majd a helyem, ha egyszer úgy döntök, hogy átlépek a ködbe – jelentette ki az anyja, majd gyengéden elengedte Gothel torkát. – Ám ennek még nem jött el az ideje. – Végigsimított a lánya haján. – Az én mágiám nem azokban a könyvekben lakozik, amiket olvasgatsz, legalábbis nem teljesen. A véremben van, és egyelőre nem nélkülözhetem. – Gothel tágra nyílt szemekkel hallgatta, s közben tudta, hogy az anyja hallja a gondolatait és a kérdéseit. – Igen, drága, egyetlen Gothelem, tudom, hogy most már megértesz. Nem önzésből tartogatom az erőmet. Amint átadtam neked mindent, amit tudok, nekem semmim sem marad. Tiéd lesz minden, az életem és a királynői trónusom is – ahogy a felelősség is az őseink iránt. Elengedhetetlen, hogy fenntartsd a hagyományainkat s megőrizd a titkainkat a külvilág elől. – Manea egyenesen a lánya szemébe nézett. – Készen állsz rá, hogy még többet végy magadhoz a véremből, lányom? Hogy a következő szintre léphess?

– Még többet…?

Manea felkacagott.

– Igen, sötét szívű gyermekem, még többet. Mit gondolsz, honnan tudjátok mindig a testvéreiddel, hogy a másik hogy érzi magát? Honnan tudta Kankalin, hogy én mit érzek? Az én vérem folyik az ereitekben; mindnyájatokkal megosztottam egy keveset, amikor megszülettetek, és még többet kaptok majd. Minél többet, annál hatalmasabbá váltok majd. Készen állsz rá, hogy még többet végy magadhoz, lányom?

– Ne, Gothel! Ne tedd! – suttogta Kankalin. Gothel mindent magadott volna érte, ha valahogy csillapíthatja a nővérei rettegését, s megértetheti velük, hogy ezt értük teszi, ám képtelen volt szavakba önteni az érzéseit. Azálea kék szemében könny ült, Kankalin pedig kétségbeesetten rázta a fejét, míg Gothel az anyja ajánlatán töprengett. – Gothel, kérlek, ne!

Manea nevetett rajtuk.

– Ti ketten mindig is gyengék voltatok! Oly romlatlanok! Egyáltalán nem olyanok, mint a boszorkányok! Mint amilyen Gothel. Az ő szíve csaknem olyan fekete, mint az enyém.

– Ne mondd ezt! – kiáltotta Azálea. – Ha olyan biztos vagy benne, legalább adj neki egy éjszakát, hogy átgondolja! Hogy aludjon rá egyet!

Manea újra csak kacagott.

– Ám legyen! Menjetek vissza a házba, mind! Gothel holnap napnyugtáig dönthet. És most el innen, mielőtt meggondolom magam!

– Gyere, Gothel – szólt Kankalin, s igyekezett elrángatni nővérét az anyjuk elől, ám Gothel lába mintha a földbe gyökerezett volna. Zsibbadtnak érezte magát, mintha transzban lenne, s valami az anyjához láncolná. A nővérei végül megfogták a két karját, s végigkísérték az ösvényen, amely felvezetett a dombtetőn álló házukhoz, maguk mögött hagyva a holt erdőt és az anyjukat, aki folytatta a varázslást. Villámok csaptak le körülötte, s rettentő árnyakat vetettek a környező tájra. Gothelnek minden egyes lépéséért meg kellett küzdenie, mintha valami láthatatlan erő azt akarta volna, hogy az anyjával maradjon.

– Ne nézz hátra, Gothel! – suttogta Azálea. – Csak ránk figyelj! – Gothel pislogott, igyekezett a nővéreire koncentrálni. Mintha ritkuló ködfüggönyön át lépkedett volna, ahogy egyre távolodtak az anyjuktól.

– Jól vagy? – fordult feléje Kankalin. Szeme visszatükrözte anyjuk varázslatának a távolban szikrázó fényeit, s ettől valahogy úgy tűnt, mintha nem is ő nézne a nővérére. – Gothel…? – Kankalin megállt, átkarolta Gothel vállát, s belebámult testvére tágra nyílt szemébe. – Gothel! Nézz rám! Minden rendben?

– Igen, Kanka, jól vagyok. Menjünk haza. Sok mindent kell átgondolnom.