AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

PURGATÓRIUM vagy Hogyan küzd az ember az életéért

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-14-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

Purgatórium
vagy
Hogyan küzd az ember az életéért

Regény

Tartalom

KRÚDY GYULA

Purgatórium vagy Hogyan küzd az ember az életéért

Regény

ELSŐ FEJEZET Az esték

MÁSODIK FEJEZET A pokróc

HARMADIK FEJEZET A halálvágy

NEGYEDIK FEJEZET Talán titokban őrült?

ÖTÖDIK FEJEZET "A veres" megjelenése

HATODIK FEJEZET Különös betegápolók

HETEDIK FEJEZET A szerelem eljön a szörnyetegek közé is

NYOLCADIK FEJEZET "Fischerin, du Kleine..."

KILENCEDIK FEJEZET "A veresnek" nem tetszenek a dolgok

TIZEDIK FEJEZET A házvételről általában

TIZENEGYEDIK FEJEZET Egy furcsa szerelem keletkezése

TIZENKETTEDIK FEJEZET A levágásra ítélt láb története

TIZENHARMADIK FEJEZET János néni megjelenései

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Retyezáti

TIZENÖTÖDIK FEJEZET A macska merénylete

TIZENHATODIK FEJEZET A kutyák merénylete

TIZENHETEDIK FEJEZET A megcsalt ember merénylete

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A lovas rendőrség merénylete

TIZENKILENCEDIK FEJEZET Apró tárgyak merénylete

HUSZADIK FEJEZET Gondolatok egy megváltásról

HUSZONEGYEDIK FEJEZET Egy nem sikerült hitvita, de a vége nem rossz

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Zöldné és a szentek

HUSZONHARMADIK FEJEZET Még egyszer az ördög karmai között

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET A gyógyulás első napja

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET Kaland a vörös szemű emberrel

HUSZONHATODIK FEJEZET Egy kacsintás eredménye

ELSŐ FEJEZET
Az esték

- Akkoriban nagyon beteg voltam, és egy elmeorvossal volt a legtöbb bajom, valamint a legyekkel - kezdte Szindbád, élettörténetének egyik részletét mesélgetve, meglehetősen szárazon, mint egy statisztikai jelentést: nyugodtan, fásultan és megcsendesedve, mint szent Antal, akin a kísértések többé nem fognak.

Az elmeorvos lakóhelyét a szobám fölé helyezte, ahonnan különböző, mennyezetbe fúrt lyukakon át kihallgatta mondanivalóimat, amelyeket magányos szobámban olyan hangosan recitáltam, hogy csaknem belerepedt a dobhártyám. Elbeszéltem múltamat, emlékeimet, történeteimet - de főleg azokat a dolgokat, amelyek sohase történtek meg, mert csak tervbe vettem őket, a kivitelre sohase került sor.

Az elmeorvos, egy különben sem szimpatikus külsejű, a polgári arcvonásait hóhérképűvé maszkírozott elmeorvos, a falba fúrt lyukakon át hallgatta folyamatos igazmondásaimat, de főleg hazugságaimat.

Mikor észrevettem tetszését hazugságaim fölött, természetesen állandóan hazudozni kezdtem, hogy ellenségemet ilyenformán lefegyverezzem. Ezt az elmeorvost véletlenül Cipésznek hívták... Természetesen "megjátszottam" a játékot az orvos nevével...

- "Cipész" az egy jó versenyló volt a maga idejében. De emberi formájában a Cipész maradjon a maga mesterségénél.

Ez volt például az igazmondásom, amelyért az elmeorvos úr méltán megorrolhatott. S így nem csodálkoztam, amikor mindenféle csendzavaró instrumentumokat szólaltatott meg a fejem fölött, hogy az öklömmel kezdtem verni a falat, de a szerkezetek ellen ez nem segített.

Kedves szerkezetei közé tartozott az éneklő gramofon és az éneklő rádió, mégpedig egyszerre - amit úgy képzeltem el, hogy a főorvos úr egyik fülére a rádió kagylóját helyezi, a másik fülét a gramofon tölcsérébe hajtja - s így mind a két fülébe különböző nótákat muzsikáltatva magának: bort iszik szolyvai vízzel, hogy az intézetében lakó betegeket egye meg a fene.

Ezenkívül voltak ébresztőórái, madárfüttyös sípjai, különböző hangú csengői - és rézmozsarai is, amelyeket nagy passzióval megszólaltatott, miközben fetrengtem kínomban.

Nekem semmi hangszerem, még egy árva harmonikám se volt, hogy a főorvos úrnak megfelelő választ adhassak.

Az a válaszadás, hogy néha a szolgálatomra rendelt klinikai edényekkel bezúztam az ablakot - nem bizonyult elég hatékonynak az emeleten lakó főorvos ellen.

- Majd megfázik! - kiáltott le valamelyik agyafúrt lyukon, a mennyezeten át, mint a propellerkapitányok kiáltoznak le gépészeiknek a mélybe.

Ugyanakkor, hogy a mulatság tökéletesebb legyen: a pincéből kardok csattogtatása hallatszott. Csak az angyalok és ördögök harcának vélhettem a pincéből hangzó kardcsattogtatást - akik az én lelkemért küzdenek egymással. Többnyire az ördögök győztek, mert életben maradtam.

Csak később derült ki, hogy a betegápoló intézet, ahol napjaimat töltöttem a hóhérképű főorvos felügyelete alatt, pincehelyiségeit valamely csatározó klub csatározó tagjainak adta bérletbe, akik a pincében esténként a kardvívóleckéiket tartották. Valóban kedvemre való mulatság volt esténként az ifjú kereskedőjelöltek és más sportbarátok kardcsattogtatásait hallgatni, és találgatni, vajon az angyalok (akik égbe visznek) vagy az ördögök (akik a pokolban vágynak) győznek a viaskodásban?

Rendszerint hóhérom, doktor Cipész győzött, mert esténként kiadta rendelkezését:

- Tekintettel a beteg nyugtalanságára, két pokrócba kell tenni éjszakára, és két ápoló legyen mellette. (Úgyis megfizetik a költséget a hozzátartozók.)

MÁSODIK FEJEZET
A pokróc

A pokróc a legdurvább szövetből volt, kezelője pedig egy tagbaszakadt, rövidre vágott hajú, beretvált arcú, vöröses ember, mint általában a műbirkózók.

- Én egyetlen ökölcsapást mérek a szívére, akkor nyomban meghal - vigasztalt Ferenc, aki masszőr, mumus és általában fehér kabátban járó mindenes volt a háznál. Mert természetesen szembeszálltam Ferenccel, mikor pokrócaival megjelent!...

Csak egy szegény, erejét, egészségét, józanságát vesztett beteg ember lehet oly báva, hogy egy dromedárral összemérje erejét, aki azért van a világon, hogy gyöngébb embereket maga alá gyűrjön! De mint mondám, doktor Cipész kínvallató módszere alatt állottam, és tán magam sem voltam elég józan, amikor minden "pokrócozás" előtt birokra keltem Ferenccel, aki elég jóindulattal bánt el csontig lesoványodott testemmel. Egyetlen bordámat, se kezemet, se lábamat, se nyakamat nem törte el a pokrócba való burkolás művelete közben, pedig tán gazdájának, a megsértett Cipésznek így szívességet tehetett volna.

A mindennapi vereséggel végződött birkózás után az ágyra teremtett, és a pokrócba (kettőbe) jól begöngyölgetett. Majd még egy hevederrel is átkötött, amilyen hevedert bútorszállító munkások szoktak használni, amikor zongorát vagy egyéb nehezebb tárgyat visznek egyik lakásból a másikba.

- Miért nem ütött agyon? - kérdeztem pokrócaim közül a fölhevült Ferencet.

- Mert még nem adtak rá parancsot - felelt Ferenc a bakásan nyírt, de a küzdelemben felborzolt hajával. (Nagyon avas brillantinszaga volt a kezemnek minden csata után.)

Így aztán a pokrócban maradtam a nyugtalanságok elől...

Mondhatom, hogy kényelmesebb helyzetekben is voltam életemben néhányszor, mint Ferenc pokrócaiban.

Hogy ne is beszéljek az úrnők mennyezetes ágyán kívül (ahol szerelmi meggyógyulás ürügye alatt tartózkodtam) a magam kanapéjáról, ahol elmerengve a világ ostobaságán, elgondolkozva az élet változatosságain - mosolyogva, sőt néha nagyot nevetve egy-egy váratlanságon - töltöttem napjaimat.

De kényelmesebb helyzetben voltam a pokrócoknál akár utazásaimban, szekeren bóbiskolva vagy a vasúti kocsi hátának dőlve, a téli szánkón, lábzsákba és bundába burkolózva a Kárpátok között, vagy a hajón, holdvilágos, nyári éjszakán egy széken elnyújtózkodva és a fehér hullámos, zuhatagosan morajló Dunán utazva a Vaskapunál.

Még sokkal több kényelmesebb helyet tudtam volna, ahol életemben már bizonyos pihenőket tartottam, mint Cipész doktor pokrócai között, de nincs sok idő a visszaemlékezésekre, mert a csatavesztés után a pokrócokban, mint egy múmia, mély álomba merültem, és azt álmodtam, hogy megint egészséges, szabad ember vagyok, akinek nem parancsol Cipész doktor bérenceivel - a vér habosan száguld az ereimben, szívem kihagyások nélkül dalolja a maga nótáit, azokat a boldog megkönnyítő szerelmi vallomásokat, érdeklődve figyelő hölgyeknek, visszamosolygó marha-, disznó- és ürüpecsenyéknek, felejthetetlen ízű kenyereknek, szőlőknek, almáknak, asszonyosan megérett körtvéknek, a szűzi hamvasságú szilváknak; az ősz és a tél álmodozó lekvárainak; a csörgő méznek és a hideg tejfölnek - tojással habart májgombócos húslevesnek; a forró szerelemmel színt valló baracklekváros palacsintának, a pirospozsgás császárzsemlyének; de még a közlegényi sorban levő szemes paszulynak is, amely megadóan omlik el a fogak között, mintha feláldozná magát egy áldásos célért; - a jó szerencsével rokonságban levő ecettel és pecsenyezsírral megbarátkoztatott lencsének és borsónak és krumplilevesnek...

Dalol a szív nótákat a petrezselyemnek és az egészségesen teli női bokának; a kalarábénak és a női csípőnek, amely a kalarábé gömbölyűségével kedveskedik; a piros répának, amelyhez télidőben a vérszegény nők orrát hasonlítják; a máknak, amely úgy csörög ilyenkor a mák fejében, mint akár a nők gondolatai csörögnek fejecskéikben.

A múmia aludt a pokrócaiban, és szépeket álmodott.

HARMADIK FEJEZET
A halálvágy

- Minden álmokon azonban túltett egy másik álom, amely a halálesetet jelképezte - mondta Szindbád, kissé letompítva a hangját.

- Ez az álom a halált jelentette. A pokrócok közé préselt, kábítószerekkel elaltatott, a kimondhatatlan testi és lelki gyötrelmektől megkínzott ember részére a halált, mely úgy jelent meg a pokrócban, mint aki végeredményesen rendet fog csinálni az összes zűrzavaros érzések között.

Örök nyugodalmat biztosít doktor Cipész hallgatólyukacskái, a vekkerórák és társai ellen.

Az a jó halál, amely kijátssza az ördögöknek az angyalokkal való csatározásait, és elviszi az arra megérettet egy másik világba, ahová csak tátott szájjal nézhetnek az orvosok, ápolók, injekciós tűk és csonttá fagyott testrészek, kimenőt élvező gyomrok és belek, rendetlenkedő szívek, megkergült agyvelők és az élettől megiszonyodott érzések.

- Meghalni! Meghalhatni!

Ez volt a leggyönyörűbb érzésem mindazok között, amelyeket a pokrócokban való beburkolásom alatt éreztem.

- A halálnak nincs képe, sem árnyéka, sem fénye, de még megtapintható alakja sem - ellenben van valami cseppnyi rozmaringszaga, amelyet külvárosi vagy vidéki templomokban történő esküvőkön érezhetni a menyasszony és kísérete társaságában, mikor az ember elhiszi, hogy valóban ártatlan hajadon lép az oltár elé a mirtuszkoszorúval a fején, nem pedig valamely olyan asszonyszemély, aki már életében többször örök hűséget és engedelmességet esküdött férfiaknak.

- A halálnak tehát szűzies illata van, mint egy új életnek, amely akkor kezdődik, amikor meghúzzák a toronyban a lélekharangot. Végre... végre... megszabadultunk egy korhadt, alaposan leromlott csizmától, egy jól kilyukadt zsíros kalaptól, egy kopott nadrágtól, elnyűtt mellénytől és rajta a nikli óralánctól, amelyen kis csengőket, csecsebecséket viseltünk a zsebtolvajok bolondítására, de egyiknek se volt kedve a rossz óralánc felé kinyújtani kezét. Egyszerre megszabadulunk a földi élet összes kellékeitől, a köszöntgetésektől, a hazug szavaktól, az udvariaskodásoktól és a házalók jókívánságaitól. Senki se mondja, hogy "szerencsés utazást kívánok", mint a pályaudvarok körül lézengő bajuszkefeárusok szoktak; senki sem lobogtatja a zsebkendőt, hogy az utazónak kimarjul a csigolyája a visszaköszöntgetésekben; senki se tartja a markát, hogy még utoljára egyetlen pengőjét elcsalja az utazónak...

A halál véget vet a hitelezők csámpás támadásainak, azoknak a mérges lármáknak, amelyet a pénzbeszedők, ügyvédek, megbízottaik, ezek az inkasszálásra kiküldött emberek szoktak végezni, természetesen a legkíméletlenebbül, hogy eljárásukkal gusztust csináljanak az adósnak a fizetéshez.

Egy halott fölött hiába csikorgatja hamis fogsorait Grószman, aki öt krajcárért vett hitelezői követelést. Ugyancsak hiába átkozódik Zombori, aki közgazdasági tevékenységét úgy kezdi az országban, hogy cipészek és férfiszabók követeléseit vásárolja meg a lehető legolcsóbb áron, és olyan rohammal tör be a házba a végrehajtó kíséretében, mintha legalábbis kivégzéshez, akasztáshoz érkezett volna. Ezek a hízásra hajlamos, szimatolóan nagy orrú fickók, akik elszántan rohannak a lehetetlenségbe (mert valahol megfogadták, hogy ezentúl az adósokból élnek meg), hiába trombitálják a halott felett szokásos becsületsértő szónoklataikkal. (Én ugyan felfogadtam magamban, hogy bambuszbottal megyek neki Grószmannak vagy Zomborinak, ha spektákulumot rendez még egyszer a lakásomon, ahol nincs semmi lefoglalható portéka, de halott koromban nyilván enyhébb leszek, és csak a hátamat fordítom színpadias megjelenésük felé.)

...A pokrócban mindig úgynevezett kellemes halálvágyat éreztem, mint aki egy-egy zűrzavaros világból, az ördöngösek ordításaiból, a tébolyodott pénz- és embervérszomjasok közül: egy égő házból menekednék ki, amikor nem jövök ki többet a pokrócokból, hanem szökevény módjára eltűnök mindenféle üldöztetés elől, azaz meghalok.

Sőt a jó Ferenc ügyességéből (akinek ezt a másvilágról meghálálni készültem) mindig volt annyi helyem, hogy a két kezemet összetehettem a pokrócok között is a mellemen. Szabályszerűen, mint sokszor láttam a holtaknál.

NEGYEDIK FEJEZET
Talán titokban őrült?

Másvilági pokrócaim között rendszerint két órát töltöttem doktor Cipész rendelkezéséből, Ferenc a hevedernél fogva fölemelt, kibontott és visszaadott az életnek, amelynek nem mondhatnám, hogy nagyon örültem volna.

(Miután az illető belenyugszik abba, hogy meg fog halni, és a legközelebbi találkozásait majd csak a másvilágon bonyolítja le az ottan található esetleges élettel: nehéz visszatérni újra erre a világra, a mindennapi munkába, mert a nagybetegnek, amilyen én is voltam, rettenetesen fárasztó teendői vannak, részben önmagával, részben a környezetével. Emberfeletti teendők, amelyeket egy egészséges ember el se tudna talán végezni.)

Nézzük például, mik voltak az én teendőim, amikor az elég boldognak mondott félhalottságból visszatértem megint a földre, a betegszobába, akkori eszméletemhez, amely mindennek volt mondható, csak rendesnek nem!

Amikor még az egyszerű dolgokon való gondolkozás - például ujjaim megnövekedett körmei fölött való gondolkozás is olyan sziszifuszi teendőnek látszott, hogy visszarettentem tőle.

(Abban a furcsa betegségben voltam, amikor fizikai fájdalmat okoz a gondolkozás.)

Hát először is figyelnem kellett a velem foglalkozó orvosokat, akik a nap bizonyos óráiban fehérkabátosan jöttek be a szobába, és helyet foglaltak elég távol tőlem, hogy jól megfigyelhessenek.

Körülbelül úgy tartották bevonulásukat, mint egy bíróság, amely az élet és halál kérdése felett dönt. "Elég érdekes vádlott vagyok!" - gondoltam magamban, amikor a széken elhelyezkedtek az orvosok, és jól szemügyre vettek.

Itt ült a szanatóriumi főorvos, egy igen jóindulatú, zömök, katonáskodást és háborút végzett úriember, akitől nem lehetett félni, mert leginkább anekdotákat mondott el betegeinek. Még a neve is olyan jó békehangzású volt, hogy csak jóindulatot lehetett róla föltételezni a betegeivel szemben. Azt hiszem, hogy fanyar orvosságok helyett leginkább töltött káposztát szeretett volna rendelni a receptjein. Jó emésztésre, a gyomor örömeire tanította leginkább a keze alá került pácienseket. Némelyiknél sikerült is eljárása, mert idők folyamán jókora csacsihassal távozott az intézetből. Horkaynak hívták, mint egy régi regénybeli urat.