Arne Dahl

HAJSZA

Copyright © Arne Dahl, 2017

A mű eredeti címe: Inland

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

Fordította: Szieberth Ádám

ISBN 978-963-324-891-1 (papír)

ISBN 978-963-324-892-8 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

I.

1

Desiré Rosenkvist főfelügyelőnek

Két hónapja hallom ezt a bizonyos, nehezen leírható neszt. Olyan, mintha motoszkálna valami a falban, mert nem a házon belülről hallatszik, de nem is kintről. Az biztos, hogy nem emberi hang. Ugyanakkor most, hogy már volt időm gondolkodni a dolgon, bántónak érzem a két egyenruhás ifjonc felvetését, akik a múlt héten itt jártak. Akkor még nem is tudtam, mi az a házi cincér.

Hát, most már tudom.

A házi cincér lárvái akár tíz évig is elélnek a száraz fenyőfában, mielőtt bebábozódnak és kikelnek. A fa addigra csupa lyuk lesz, de kívülről épnek látszik.

A cincérlárvákkal csak úgy vehetjük fel a harcot, ha elégetjük a károsodott faanyagot, és befújjuk az épületet mérges gázzal.

Állítólag hallatszik, amikor utat rágnak maguknak a belülről szétroncsolt fában. Nincsenek se bent, se kint: a sötétben bujkálnak.

De én nem ezt hallom. Nem hiszem, hogy egy cincér gonoszkodna velem. Sokkal inkább hiszem, hogy valaki utazik rám.

Nagyon eldugott, isten háta mögötti helyen lakom. Itt senki sem bukkan fel csak úgy. Nem bóklásznak eltévedt túrázók, nem jön ide próba szerencse alapon az ingatlanügynök, és csapatépítés, azaz lazulásnak álcázott vasemberes hősködés sincs a környéken. Állatok viszont vannak szép számmal, így az első, kézenfekvő gondolatom az volt, hogy talán egy rénszarvas, vagy akár jávorszarvas tört át a kerítésen, és dézsmálja a gondosan összeválogatott évelő virágaimat. De az ágyásokban nem láttam erre utaló nyomot, és a kerítésben sem esett kár. Persze jól tudom, hogy azon a kerítésen nem jut át sem rénszarvas, sem jávorszarvas. Hiszen ezért csináltattam, vagy legalábbis ez volt az egyik fő ok.

Ha tehát állat kelti ezt a zajt, akkor az csak egy emberállat lehet. Mert az emberek is tudnak embertelenek lenni. Nem alaptalan a feltevés, hogy bolygónk több millió állatfaja közül talán éppen mi, emberek tartjuk az embertelenség világrekordját, holott elvileg bennünk ölt testet minden, ami emberi.

És a tudósok szerint csak az állatfajok felét ismerjük, a másik felét még nem fedeztük fel.

Szóval nemigen lehet itt szó másról, mint arról, hogy valaki leskelődik utánam. És ennek a férfinak, mert szerintem férfi az illető, aligha van más oka arra, hogy itt bóklásszon a fennsíkon. Már leesett a hó, de hiába keresem a nyomokat, még nem találtam olyan életjelt, amely nem tőlem származik. Ezzel együtt tudom, mi folyik itt, tudom, mi folyik szünet nélkül.

Valaki kémkedik utánam.

A Sötétségben vagyok.

A tizenkilencedik században a szabadságért, egyenlőségért harcoló nőket bezárták, és hisztérikának bélyegezték. Sajnos, a jelek szerint azóta sem jutottunk sokkal előbbre. Tudom, hogy a rendőrség szerint egy hisztérika vagyok. Már régóta annak tartanak, csak ezt manapság olyan címkékkel leplezik, mint „konteógyáros”, meg „agitátor”, és nyilván van kéznél valami takaros neuropszichológiai diagnózis, amit rám ragaszthatnak. Hát, sok szerencsét hozzá, csak ennyit mondhatok, meg még annyit, hogy remélem, a torkukon akad a diagnózisuk, ha majd az összevert holttestemet bámulják meredten.

Mert az biztos, hogy ez a férfi nem a jóakaróm.

Őszintén elszomorít, hogy nem hisz nekem senki, sőt mi több, bolondnak néznek. Éreztem ezt a két rendőr hangján is, amikor itt jártak, és a végén hallottam, hogy a járőrkocsi felé menet a cincéreken nevetgélnek. Mintha nem tudnám megkülönböztetni egy feldühödött felnőtt férfi motoszkálását a bogárlárvák percegésétől! Mintha össze lehetne téveszteni a kétféle hangot!

Már nagyon sokszor próbálkoztam, de nem hallgat meg senki. Egyedül vagyok a vaksötétben.

Ugyanolyan jól tudják maguk is, mint én, hogy a Gladio-hadművelet nem kitaláció, és az amerikai dohánygyárak tényleg addiktív anyagokkal „dúsították” a cigarettát. A CIA-nek pedig tényleg van infarktuspisztolya, ami nem hagy nyomot, és a szcientológusok is végrehajtották a Hófehérke-hadműveletet, hiába nem hitte el senki.

Már számtalanszor elmondtam, hogy Victor Gunnarssont látták a Luntmakargatanon Olof Palme meggyilkolása után – erre bizonyíték is van! –, és személyesen beszéltem egy rendőrtiszttel, aki beismerte, hogy azon a júliusi estén két, egymástól független tanú is látta a Kinnekulle kávéház előtt egy helyi nyomozó fehér sportkocsiját.

Megtettem, ami tőlem telt annak érdekében is, hogy végre maguk is belássák, hogy a strömstadi árokba dobott késen nem találtak DNS-mintát Essam Qasimtól, Penny Grundfelt pedig már három évvel azelőtt gyűlölködött a Flashbacken HalálCsillag néven, hogy Anders Larssont meggyilkolták. A Lisa Widstrand fenekén látható tintanyomról pedig hiába számolt be a helyi sajtó, a rendőrséget nem érdekelte, hogy következik-e ebből valami Karl Hedblom bűnösségét illetően, és láttam az Abubakir ikrek egymásnak írt e-mailjei közül azt, amelyikben konkrétan szó esik a Ruger Mini-14-be való lőszerről, ami végül szétloccsantotta Sanchez fejét.

De maguk mindezzel nem törődtek.

Csak akkor foglalkoznak majd vele, amikor engem már meggyilkoltak. Amikor már hulla leszek.

Igen, írógéppel írok. Számítógépet nem használok, mióta megtudtam az igazat a National Security Agencyről. Edward Snowden is azért tudta észrevétlenül meghúzni magát Oroszországban, mert nem használ számítógépet, pedig neki aztán tényleg súlyos elvonási tünetei lehettek. De nagyon jól eléldegélhet az ember így is. Az iPademmel tudok internetezni, álcázva magam persze, de egy szót sem írok le elektronikusan soha. Fent van minden a felhőben, korlátlanul lehet másolgatni, terjeszteni. Ha az Abubakir ikrek megtudnák, hol vagyok, komoly veszélyben lennék.

Már megint hallottam azt a neszezést! Te jóságos ég!

Főként azért rossz, hogy ezt most írom, mert így az a férfi nyilván fogja majd a papírt, és eltünteti, anélkül, hogy elgondolkodna azon, amit írtam. Mintha az nem is számítana.

Mintha nem számítana, hogy mit írok itt a saját véremmel.

A külső fal felől jön a hang, lentről, a pince felől. Halk zizegés, mintha söprögetne valaki. Mintha motoszkálna bent, a falban, a vaksötétben. Persze, tudom, hogy valójában kint járkál a behavazott virágágyásban. Csak azt nem értem, mit akar.

Lehet, hogy párszor tényleg kiszivárogtattam néhány nemkívánatos igazságot a neten, mielőtt búcsút mondtam a számítógépnek? Lehet, hogy egy szabadon kószáló bűnös fenyegetve érezte magát? Vagy csak egy pitiáner, hétköznapi szadistával van dolgom, akinek nincs más indítéka, mint maga a bűntett? Lehet betörő, lehet erőszaktevő, lehet bérgyilkos – engem őszintén nem érdekel, hogy melyik, de azt szeretném tudni, hogy miért.

Tudni akarom, miért halok meg.

Azért sem állok föl, azért sem hagyom abba az írást! Már bealkonyult, korábban, mint tegnap, de még látom, hogy csupa felhő az ég. Hogy létezik másfajta sötétség is, nem csak az itteni.

Már megint az a hang! És máshonnan jön, mint az előbb! Motoszkál valami a falban! Sebesen iszkol, surran, kecmereg az ajtó felé.

Bárcsak cincérlárvák lennének!

Nem akarok fölnézni, de nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy keresnem kéne a kiutat. Rebben a sötétben a gyertyám lángja, kis híján el is alszik. Most nincs semmi nesz, csak az írógép kopog. Ez normál esetben megnyugtatná a tépett idegeimet.

De most nem nyugtatja.

Már megint hallom azt a surranó-csoszogó-kecmergő hangot. Még soha nem hallatszott ilyen közelről.

Két hónapja megy ez így. Egy ideig naponta hallom, aztán jön az elviselhetetlen, pár napos szünet. Most szinte megkönnyebbülök, amikor megüti a fülemet a verandalépcső felől. Már nem bírtam volna sokáig a bizonytalanságot.

A pince, amit már évek óta nem használok. Azóta le se mentem oda. Az ajtajára vándorol a tekintetem. Fagyos szél söpör végig a hálószobán, és amikor a kis gyertyaláng kialszik, azt hallom, hogy…

2

November 12., csütörtök, 14:17

A neve Berger. Sam Berger.

Csak ennyit tudott. Meg azt, hogy ki kell jutnia innen.

Hogy menekülnie kell.

Megérintette a jéghideg konyhaablakot. Izzadt ujjbegye majdnem az üveghez ragadt. Gyorsan visszahúzta a kezét. Az az áttetsző folt mintha nem is az ujjlenyomata lett volna, hanem a bőre.

Meglátta a tükörképét.

Fölemelte a jobb kezét, majd két ujját kinyújtva dupla csövű revolvert formált.

És főbe lőtte magát.

Kint, az ablak előtt fehér volt minden. Hófehér.

Sima volt a végtelenbe nyúló, vastag hótakaró, amely szántóföldet, vagy talán mezőt leplezett. Berger egyszer csak mozgást észlelt a távolban, ott, ahova még épp ellátott. Ha nagyon meresztette a szemét, azt is ki tudta venni, hogy a hómező szélén mozgó, tégla alakú micsoda nem más, mint egy busz.

Oda kell hát eljutnia!

Mert ott út vezet! Út, amelyen kijuthat, elmenekülhet innen!

Először fordult elő, hogy nem zárták be a szobáját. A legjobbkor, az ebéd utáni pihenő idején osont ki a konyhába, ahol tudomása szerint még nem járt.

A konyhások már mindent előkészítettek a délutáni kávézáshoz. A zsúrkocsin ott voltak a termoszok, meg a nagy tányér fóliába csomagolt fahéjas tekercs. A kocsi melletti fogason fehér köpenyek lógtak.

Berger ismét kinézett az ablakon. Ezúttal közel hajolt az üveghez, így arcába csapott a hideg. Aztán végignézett magán. A nadrágja alól, amely máskor, máshol joggingalsónak is elment volna, kikandikált a csupasz lábfeje. Gyorsan megmozgatta a lábujjait, amelyek mintha maguktól döbbentek volna rá, hogy cipő nélkül nem ér el az útig.

De tudta, hogy muszáj kijutnia innen, muszáj elmenekülnie. Már túl régóta volt itt.

Túl régóta volt távol.

Bekukkantott a kamrába, és talált is a sarokban egy gumicsizmát. Gyorsan fölhúzta, pedig legalább három számmal kisebb volt a méreténél. Jól meggyűrte a lábujjait, de azért tudott benne járni, sőt talán még futni is tud majd…

A konyhába kilépve a főfolyosóra nyíló ajtó mögül kiáltásokat hallott. Az ajtó még csukva volt, de Berger tudta, hogy aligha marad úgy sokáig.

Lekapta a zsúrkocsi melletti fogasról mind a három fehér köpenyt, és a másik ajtóhoz sietett. Sajogtak a megnyomorított lábujjai, de azzal vigasztalta magát, hogy így legalább biztosan nem lankad majd az ébersége.

Magára kapott egy köpenyt, majd még egyet. A harmadikat is fölvette volna, de akkor már nagyon közelről hallatszott a kiabálás. Óvatosan lenyomta a kilincset, és kisurrant az oldalfolyosóra. Finoman betette maga mögött az ajtót, és már hallotta is, hogy a másikat, a főfolyosóra nyílót, föltépik. Futásnak eredt a sötét folyosón, és menet közben bújt bele a harmadik köpenybe. A csizmában nem futott olyan könnyedén, mint máskor, a mozgása inkább egy őrült otromba trappolását idézte.

Mint máskor? Itt nincs olyan, hogy „máskor”! Könnyed futás pedig pláne nincs. Mintha egy ürességtől kongó, kifehérített világban ébredt volna.

Ahol nincs támpont, nincs jelzőtábla, nincs semmi.

Mindaz, amit emléknek hitt, csak a lelke fantomfájása. Eltűnt minden, megfosztották mindenétől. Az agya mintha tudatosan törölte volna a múlt nyomait.

De a teraszajtóra még emlékezett. Sőt a résre is, amelyen át hideghullám zúdult a sötét folyosó utolsó méterére.

Berger kinyitotta az ajtót. A terasz jó nagy volt, sőt irdatlan nagy, már-már királyi palotához illő, de a havat csak az ajtó környékén, egy csikkekkel teleszórt kis négyzeten takarították el.

Biztos ő is itt cigizett, amikor még sötétség borult rá. Igen, biztos, hogy így volt! Különben hogy talált volna ide?

De mintha korábban már leszokott volna a dohányzásról, nem?

A kis négyzeten kívül mindenütt tömör hótakaró borította a teraszt. Jó egy méter vastag volt, legalábbis az ajtó közelében, aztán meredeken, lépcsőzetesen nőtt, és az ajtótól hat méterre lévő korlátnál kisebb fennsíkot képezett. Berger nem tudta, mekkora mélység tátong a korlát alatt.

Nem tudta, milyen mélyen van a mező, amelyen át eljuthat az útig.

A menekülő útvonal.

Nekivágott a mély hónak, amely olyan tömör volt és kemény, hogy még a három számmal kisebb gumicsizmája alatt sem szakadt be. Csak a vége felé adta meg magát, így Bergernek a korlát közelében minden lépésért meg kellett küzdenie. Pont abban a pillanatban ért oda, amikor a teraszajtónál felharsantak a hangok.

A mező jó öt méterrel a korlát alatt terült el. Bergernek úgy tűnt, hogy ott mélyebb a hó, mint fönt, a teraszon. Aztán eszébe jutott, hogy ha ugyanolyan kemény, könnyen eltörheti a lábát. De nem volt más opció.

Hátra sem nézve vetette át a korláton az egyik, majd a másik lábát. Körülötte bizarr, hófehér szárnyként verdesett a három köpeny.

Berger belesüppedt a hóba. A jó egy méter vastag, porhanyós hóréteg tompította a becsapódást. Előrebukott, és a száját mintha fehér porral tömték volna tele. Pár másodpercig nem kapott levegőt, és pánikroham tört rá. Majd hirtelen fölpattant, megvetette a lábát, és bőszen köpködte a szájából, fújta az orrából a havat, sőt egy keveset ki is hányt. Aztán futásnak eredt a mezőn. Elindult az út felé, de kínos lassúsággal haladt, mintha futóhomokban vergődne.

Úgy tíz méter után hátrapillantott. Két zömök férfi állt a terasz korlátjánál. Őt bámulták a magasból. Aztán eltűntek.

Berger ment tovább. A hó tömör is volt, meg porózus is, így könnyedén tudott gázolni benne, viszont folyton belesüppedt a lába. Ádáz csatát vívott az elemekkel, így a hideggel is. Három fehér köpeny ide vagy oda, iszonyatosan fázott.

Ráadásul megint eleredt a hó. Nagy pelyhekben hullt a sötétülő égből. Már bealkonyult, amikor Berger fülét megütötte egy másik hang, amely nem a saját szaggatott szuszogása volt. Megállt, fölnézett az égre, az arcát, mint valami szakadozott maszk, ellepték a hópihék. Lélegzet-visszafojtva fülelt.

És kémlelte a tájat.

A napnyugta utáni gyér fényben, mintha mozgott volna valami a távolban. Egy idő után fölsejlett az alakja is. Egy téglatest úszott a nagy fehérségben.

És egyre közeledett.

Berger nekilódult, de a lendülettől mindjárt meg is botlott, és hiába próbált egyensúlyozni, hanyatt vágódott. A két lába a hóba fúródott, nem tudott fölállni. Az arcára hulló hópihék könnybe borították a szemét.

Tényleg nem tudott fölállni.

Aztán valahogy mégis előásta a mélyen rejlő, mákszemnyire összezsugorodott, legvégső erőtartalékát. Nagyot ordított, és köpenyszárnyaival csapkodva le magáról a havat felegyenesedett. Mint egy elbukott, majd poraiból föltámadt hóangyal.

Nyomult tovább. A közeledő busz oldalát belepte a szélfútta hó, az ablakaiból csak kis darabkák látszódtak. A nagy téglaforma jármű reflektora két bivalyerős fénycsóvát vetített az útra, és egyre hangosabb lett a dízelmotor moraja.

A szabadság meglepő, valószínűtlen hangja.

Berger már látta a kanyargós utat is, amely szinte belesüppedt a határtalan fehérségbe. Futásnak eredt, végre tudott futni, a hó nem jelentett többé akadályt. Még tíz méter választotta el az úttól. Térdre esett, majd fölpattant. Már majdnem odaért a busz. Berger vadul hadonászott a két karjával. Az nem létezik, hogy a sofőr nem lát meg egy ilyen csillogó porhóaurába burkolt, hófehér szárnyú, különös lényt!

Futott és integetett tovább, összeszedte a maradék erejét, és átugrotta az árkot. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy elkapta a buszsofőr tekintetét.

De a busz nem lassított.

Nem lassított!

Berger fölemelte a kezét, és a busz oldalára tapadt hóba mélyesztette az ujjait, mintha így megállíthatná a ki tudja, hány tonnás monstrumot. De a busz tovarobogott, és amikor a következő kanyarba ért, Berger tisztán látta az oldalán az öt girbegurba csíkot.

Bámulta a fagyos jobb kezét, a vérző ujjait, de nem érzett semmit. Az égvilágon semmit. Térdre rogyott. Még kiáltani sem volt ereje.

A távolba vesző busz áthatolhatatlan, kavargó hófelhővel búcsúzott. Aztán lassanként az is eloszlott.

A fehér ködben szép fokozatosan kirajzolódott egy alak. Egy mozgó alak, amely szemmel láthatóan Berger felé tartott. Sőt nem is egy alak, hanem kettő. Két zömök férfi. Az egyik még most is integetett a busznak, hogy menjen csak, mintha kizökkent volna az idő.

A másik pedig átvágott az úton, majd lendült az ökle, és Berger arcába csapódott. Berger biztosra vette, hogy már nem volt magánál, amikor elérte az ütés.

Az utolsó dolog, amit hallott, a szakadó hó süvítése volt.

3

November 12., csütörtök, 17:48

Csak a nagy fehérség mindenütt… Nem történt semmi, nem volt semmi látnivaló.

De aztán Berger látómezeje tágulni kezdett, és beúszott a fehérségbe két párhuzamos neonfénycsík. Az egyik halványan, de elég gyorsan villódzott, így idegesen pulzáló, ragyogó fény terült szét a fehér mennyezeten.

Ismerős volt ez a ragyogó fény. Berger látott már ilyet, de emléknek aligha nevezhette volna.

Az volt az első tudatos gondolata, hogy milyen furcsa ennyire üresnek lenni, ennyire mentesnek lenni mindentől. Nincs egyebe, csak a teste… Groteszk szabadságérzet töltötte el. Lám, megszabadult a múltjától.

Aztán jött egy egészen másfajta érzés. Olyan volt, mintha sorra nyílnának az agyában a kiskapuk. Mintha most először emlékezni akarna.

Tekintélyt parancsoló férfihang ütötte meg a fülét.

– Súlyosan kihűlt, de fagyási sérülés nincs.

A plafont bámuló Berger a hang irányába fordította a fejét. A fehér ruhás férfi, akinek a dús üstöke is fehér volt, visszahajtotta a kötést a jobb kezére, majd leragasztotta.

Ezután Berger szemébe nézett, majd hosszas, hunyorgó-homlokráncoló tűnődés után megszólalt.

– Stenbom doktor vagyok. Megismer, Sam?

Berger megrázta a fejét. Nem ismerte föl a fehér köpenyes férfit. Pedig valami azt súgta, hogy ismernie kéne.

– Nos, a keze, úgy tűnik, rendben van – mondta Stenbom doktor, és visszahelyezte a szóban forgó kezet Berger combjára, méghozzá egész gyengéden. – A kötést nem a fagy miatt kapta – folytatta. – Akkor sérült meg, amikor bele akart kapaszkodni a helyi busz oldalába. Külön-külön kötöztük be az ujjait. Állítólag úgy nyolcvannal ment a busz, és ez mindent megmagyaráz. De nagyjából egy hét alatt begyógyulnak az ujjai. Arra emlékszik, hogy meg akarta állítani a buszt, Sam?

Berger, nem kis meglepetésére, bólintott. Mert tényleg emlékezett a dologra, és emlékezett az egész őrült kiruccanásra: a konyhára, a dohányzóhelyre, a teraszra, a mezőre. Emlékezett a száját eltömő hóra, a buszra és a két nagydarab férfira is.

– Azt viszont nem igazán értem – tette hozzá az orvos –, hogy mitől sérült meg az arca.

Én értem, gondolta Berger, és egy pillanatra el is mosolyodott, de csak úgy magában. Ettől megfeszült az arca, méghozzá elég sajátos módon, ezért megtapogatta a bal kezével. Ekkor döbbent rá, hogy be van kötve az egész feje.

– Emlékszik rá, hogy mitől sérült meg az arca? – kérdezte az orvos.

Berger megrázta a fejét.

Stenbom doktor lassan, kissé gyanakvóan bólintott.

– A szemében mintha a tisztuló tudat jeleit látnám, Sam, de úgy tűnik, hogy azért még nincs rendben a memóriája. Tudja, milyen nap van ma?

Berger ismét megrázta a fejét. Még abban sem volt biztos, hogy el tudná-e sorolni a napokat. Ki tudja, eszébe jutna-e mind a hét. Mert a hét, az hét napból áll, ugye?

– Hétfő – mondta.

– Nem egészen – ingatta a fejét homlokráncolva Stenbom doktor.

– Kedd – találgatott tovább Berger. – Szerda, csütörtök, péntek, vasárnap.

– A szombatot kifelejtette, Sam.

Berger a plafonra emelte a tekintetét. A szombatot tényleg kifelejtette.

Már hétig sem tud számolni…

– Agyrázkódása van, Sam – közölte az orvos –, úgyhogy ez inkább amiatt lehet, és nem a… nem az állapota miatt. A nevét meg tudja mondani?

– Sam Berger.

– Jó. Arra emlékszik, hogy hogy került ide?

Bergerben finoman megmoccant valami. Nem bent, a fejében, inkább hátul, a tarkóján… Talán az agyvelejében? Bevillant egy kép: zuhog a hó a szélvédőre, amelyben egy röpke pillanatra tükröződik egy fej. Aztán eltűnik.

Berger ismét megrázta a fejét. Stenbom doktor bólintott.

– De arra emlékszik, hogy szökni próbált?

Berger bólintott.

– Még szép, hogy megpróbáltam – érvelt. – Hiszen azt sem tudom, hol a francban vagyok. Az Északi-sarkon?

Az orvos kurtán felnevetett, majd ismét komoly arcot vágott.

– Arra emlékszik, hogy ki hozta ide? – kérdezte.

Megint földerengett pár halovány emlékfoszlány, mint egy széttépett fotó elszórt darabjai, de Berger végül megrázta a fejét.

– Arra emlékszik, hogy férfi volt vagy nő?

– Nő – vágta rá azonnal Berger, és ezzel magát is meglepte.

– Jól van, Sam. Hogy nézett ki az a nő?

– Szőke volt.

– Úgy van. Ezt a főbejáratnál lévő kamerák felvételei is igazolják. Csakhogy ez a szőke nő kint hagyta magát a hóban. Nekünk kellett behoznunk, Sam. Ki volt az a nő?

Berger érezte, hogy pislog. Érezte, mert még jobban megfeszült tőle a fejét szorító kötés. Jól bebugyolálták… Vajon látszik valami a szemén kívül?

– Nem tudom – felelte.

– Mi sem tudjuk – tárta szét a kezét Stenbom doktor. – Ahogy azt sem, hogy ki a legközelebbi hozzátartozója, akit értesíthetnénk most, hogy már kezd javulni az állapota.

– Kezd javulni az állapotom?

– Igen, azt hiszem, ezt elmondhatjuk – felelte mosolyogva Stenbom doktor, majd fölállt. – Igen, azt hiszem, eljutottunk egyről a kettőre, Sam.

– Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent. Hol van az egy, és hol van a kettő?

– Próbáljunk lassan, fokozatosan haladni, Sam. Ha nem tudja, hol van a kettő, akkor talán nem kell annyira rohanni.

– Most mit csinál?

– Visszakötöm az infúzióra. Ezt kapja már két hete, változatlan adagolásban. Most elkezdhetjük nagyon lassan, apránként csökkenteni a dózist.

– De mi van benne?

– Nagyrészt tápoldat – felelte az orvos. – Máshogy nem tudtuk volna táplálni, Sam. De van benne nyugtató is. Eddig is szüksége volt rá, és most, hogy lassanként felidéződik a valóság, még inkább szüksége lesz.

Berger tekintete a bal könyökhajlatára vándorolt. A ragtapaszcsíkokon mintegy koronaként sárgállott a kanül, amelyre az orvos most rácsatlakoztatta az infúzió csövét.

Aztán leengedte a két karját, és homlokráncolva nézte a páciensét.

– Szökni próbált, Sam – mondta. – Ha a munkatársaink nem találják meg, a hómezőn leli halálát. A bevett eljárás az lenne, hogy a saját érdekében az ágyhoz szíjazzuk. Ettől azonban most eltekintek, mert szerintem maga is érti, hogy nem előlünk menekül, hanem az emlékei, azaz a valóság elől. És abból ítélve, amit az utóbbi hetekben hallottunk magától, nem lesz fájdalommentes folyamat a gyógyulás. Szeretném, ha ezen elgondolkodna, Sam, és jól megjegyezné, hogy ha visszajönnek az emlékei, az nem lesz fájdalommentes.

Stenbom doktor egy pillanatig még nézte Bergert, majd kiment. Talán egy halk kattanás is hallatszott, amikor becsukta az ajtót.

Az ágyban fekvő Berger csak mereven bámulta a karjából kiálló sárga micsodát. Aztán nagyon lassan, óvatosan húzni kezdte a kanült rögzítő ragtapaszt.

Ott, ahol a vaskos tű a karjába hatolt, elkékült a bőre, és sűrű tűszúrásnyomok pettyezték. A nagy részük már úgy-ahogy be is gyógyult, ezért Berger biztosra vette, hogy már jó ideje fekszik ott. Az a nyomorult Stenbom mintha két hetet mondott volna, de nem kizárt, hogy jóval régebben hozták ide. Az idő még nem igazán jelentett semmit…

Berger kirántotta a karjából a tűt. Elég bágyadtan, kis sugárban spriccelt a vér a könyökhajlatából, majd egy-két másodperc múlva már csak szivárgott. Úgy tűnt, nem sok anyag volt már a tasakban. Berger kihúzta a feje alól a párnát, és miután lecibálta róla a huzatot, bedugta a könyöke alá. A párnára szivárgó vér lassan méretes foltot hagyott a vásznon.

A vastag tű keményebb volt, mint gondolta. Óvatosan elhajlította, és a fény felé fordítva szemügyre vette. Aztán visszadugta a még vérző lyukba, és kicsit megmozgatta.

Hogy ébren tartsa a fájdalom…

Szemügyre vette a bőrét. Pár centivel a tű bemeneti nyílása alatt volt egy kis dudor, amely tovább nőtt, amikor beljebb tolta a tűt. Végül felszakadt a bőre, és kibukkant az elgörbült tű hegye. Immár két lyukból szivárgott a vér.

Berger golyó ütötte lyukat látott. Reszketeg volt a bevillanó kép, de nem tágított. Maradni akart még.

Aztán félrelökte a tűből csöpögő, áttetsző folyadék látványa. Csipp-csepp… Az infúzió! Már nem folyik az ereibe, nem mérgezi a testét.

Meg a lelkét.

Berger visszatette a sebeire a két ragtapaszcsíkot, de az egyiken csinált egy kis alagutat. Megvárta, míg a párnára csöppen az első átlátszó csepp, majd megigazította a sárga kanült, és máris pont úgy nézett ki minden, mint azelőtt.

Ezután áthelyezte a vérfoltos párnát az ágy túloldalára, mintha szárítaná, majd átlendítette a lábát az ágy szélén, és felült. Aztán föltolta magát álló helyzetbe, és úgy is maradt, pedig imbolygott egy kicsit, és nyilallt a feje. Megtette az első tétova lépést, majd a másodikat. Elég gyengén állt a lábán, így kénytelen volt az infúziós állványra támaszkodni, de nem csuklott össze a térde.

A sivár helyiség másik végében volt egy mosdókagyló, meg fölötte egy tükör. Berger odatámolygott, majd a fura múmiaarc láttán bágyadtan bólintott. Logikus, gondolta: ha nincsenek emlékeid, akkor arcod sincs. Úgyhogy ez nem Sam Berger tükörképe.

Finoman megtapogatta a kötést. Mintha egy vadidegent látott volna a tükörben. Egy másik embert, akihez semmi köze.

A tükör egyszer csak szélvédővé változott, és homályos lett az üvege. Nagy, kövér hópelyhek hulltak rá, mintha a kocsi megannyi fellobbanó fényszikra között haladna. És most már tényleg valaki másnak a tükörképe látszott, nem Sam Bergeré. Valaki másé, aki szőke volt, de arctalan. Aztán eltűntek a hópelyhek is, meg a szőke haj is, és Berger ismét a bizarr múmiaarccal nézett farkasszemet, szélvédő helyett pedig ismét a tükörrel. Megint ott volt a minden komfortot nélkülöző, csupasz falú, sivár helyiségben, amely nyilván kórterem lehetett valami klinikán.

Ellépett a tükörtől. Úgy érezte, eleget látott.

Odabotorkált az ablakhoz, és kinézett. A vakítóan fehér mező most koromfekete volt. Nem látszott a hold, és egy árva csillag sem volt az égen. Nem volt semmi, csak a vaksötét.

Még az sem látszott, hogy havazik-e.

Pedig valószínűleg havazott.

A tükörképe elől nem volt menekvés. Megint a múmia nézett vissza rá, de most tett egy Sam Berger-es mozdulatot, fölemelte a bekötözött kezét, és az ujjaiból formált dupla csövű revolverrel főbe lőtte magát.

Aztán mozdulatlanná dermedt. Mint egy asztalhoz ültetett bábu.

Villámként sújtott rá a zavarodottság. Asztal? Bábu?

Szörnyű érzés volt, hogy eszébe jut valami, amire abszolút nem emlékszik. Csak a hűlt helyére, a tátongó lyukra, ahol lennie kéne.

Berger állva maradt a szuroksötét ablaknál, amely a tükörképét mutatta, a mumifikálódott arcát. De az arc mögött lassanként fölsejlettek, majd szilárd alakot öltöttek a dolgok. Kirajzolódott egy szoba, egy hatalmas és szinte üres ház egyik helyisége. Amelynek ablakát vadul püfölte az eső.

A szoba közepén volt egy szék, amelyen egy bábuszerű alak ült. Semmihez sem fogható üresség, mozdulatlanság, síri csönd.

Berger már látta a bútorzatot is, pontosabban azt, hogy a szoba szinte bútorozatlan. Bizonytalan eredetű sikoly röppent a viszonylag magas mennyezet felé. De semmi több. Nem, nem sejlett föl semmi más – illetve talán még egyvalami.

Egy fej. Egy arctalan, szőke fej… Berger agya lázasan dolgozott.

A széken ülő alak. Homályba veszett minden.

Négylevelű lóhere. Robbanásszerűen szétspriccelő vér. Erőszak és vér. A fájdalom háza. Golyónyomok mindenütt. A padlón is.

Golyónyomok a padlón.

Az ülő alak. Egy nő. Mozdulatlan.

Volt egy lépcső is. Sötét pincelépcső. És ő nem tudta rászánni magát, hogy lemenjen oda. Rükvercbe kapcsolt az agya.

Egyszer csak valami zúgást hallott, de nem tudta, honnan jön, és látott két emberalakot, akik mintha térben is, időben is nagyon messze lettek volna tőle. Először sétáltak, aztán leültek, és ott szorongtak egymás mellett mozdulatlanul.

A zúgás felerősödött.

Lehet, hogy ez maga a valóság, gondolta Berger. Előkúszott egy felhő mögül a hold, és felragyogtak a lassan hulló, pörgő-forgó hópihék. Inkább csak libegtek, nem ütköztek neki a szélvédőnek. Berger külön-külön, egyenként követni tudta őket a tekintetével, és nem hagyott nyomot rajtuk sem az idő múlása, sem a sebesség.

Mert nem volt sebesség. Hiszen őbenne játszódott le az egész, nem máshol. És ott bent gyorsan mozgott, gyorsan történt minden.

Az emlékek felfoghatatlan homálya… Tovatűntek, elillantak a képek. Néha már-már elkapott egyet, de rögtön ki is csúszott a kezéből.

Megint az a két emberalak. Egy nagy, egy kicsi. Közvetlen kollégák. Társak. Berger ráparancsolt magára, hogy most velük kell maradnia, nem futhat el! Pedig már az asztal felé tartottak. A nagyobbik ő volt, Sam Berger, a másik egy nő. Nem a szőke, hanem egy kicsi, filigrán, sötét hajú, bubifrizurás nő. Berger próbálta felidézni a nevét, de hiába. Talán Desiré?

Ebben volt ráció, és mégsem volt. Talán van más neve is, valami becenév? Igen! Őzike. Ugye? És Berger egyszer csak kívülről látta a két alakot.

Samet meg a társát, Őzikét.

A két rendőrt.

Aztán ott ültek a kihallgatóban, az asztal egyik oldalán. Sam ült baloldalt, Őzike jobb felől. Rosenkvist! Desiré Rosenkvist.

A saját mogorva képét látta, majd Őzike kedves, bátorító arckifejezését. Jó zsaru, rossz zsaru… Látta a jellegzetes, gunyoros, Sam Berger-es mozdulatot is.

Aztán három nőt látott. Az egyik mozdulatlanul ült a széken a bútorozatlan szobában, amelynek ablakain dobolt az eső. Véres volt a golyónyomok lyuggatta padló.

Vagy négy nő volt?

Netán még több?

Aztán elment a kép.

Hirtelen, váratlanul. Mintha Berger agya, amely nem volt edzésben, és megrázkódtatás is érte, ingertúladagolás miatt lehúzta volna a rolót.

Berger tett egy bizonytalan lépést oldalra. Az infúziós állvány megzörrent, a könyökhajlata megsajdult. A ragtapaszcsíkokra pillantott, de úgy tűnt, nincs semmi baj. Várt egy kicsit, és végül ki is buggyant a tapasz alól, a kis alagútból egy cseppnyi áttetsző folyadék.

Tehát még folyik.

Berger megfordult, és körülnézett. Egyből látta, hogy nyomot hagyott a padlón, igaz, nem véreset, csak olyan áttetsző tápoldat-nyomvonalat. Szívből remélte, hogy felszárad, mire valaki megint bejön.

Botladozva elindult az ágy felé. A huzatától megfosztott párnán elég látványos vérfolt díszelgett. Berger megtapogatta, és még nedves volt. Odatette mellé a huzatot, hogy majd ráhúzza, ha megszárad.

Csak semmi bizonyíték, semmi nyom, semmi vérfolt!

Átment a túloldalra, oda, ahonnan indult. Leült, majd föltette a két lábát az ágyra, és hanyatt dőlt.

A plafont bámulta, amely, az idegesen vibráló neonfénytől eltekintve, hófehér volt. De lám, mégis van támpont, jelzőtábla bőven! És ezek a támpontok, jelzőtáblák egyre emlékszerűbbek.

Berger elhatározta, hogy tart egy kis szünetet. Újra kiüríti az agyát, hogy aztán feltöltődhessen, és akkor majd elkezd emlékezni.

De úgy istenigazából.

4

November 13., péntek, 07:33

A tágas helyiségnek nem volt ablaka, volt viszont benne jó sok ember, meg még több képernyő. Mintha egy föld alatti bunkerben lettek volna, vagy legalábbis az utcaszint alatt.

A felbolydult méhkast idéző terem egyik sarkában két férfi ült. Az asztaluk kissé elkülönült a többitől. Legalább annyit nézték egymást, mint a képernyőjüket, és az, aki a falnak háttal ült, a termet is pásztázta. Cserélgették a helyüket, mert mindketten szerették, ha rálátásuk van a dolgokra.

A testesebb fickó – aki azon a héten a rövidebbet húzta, így a falat bámulta – a vaskos csuklójára szíjazott, olcsó búvárórára pillantott, mintha most bukkant volna elő a víz alól, és azt ellenőrizné, hogy meddig bírta. Aztán vett néhány mély lélegzetet, és ismét alámerült. Elnyelte a komputeróceán.

A képernyő mellett réztáblácska hirdette, hogy a férfi neve Roy Grahn.

A szemben ülő társa rápillantott. Egyikük sem ismerte volna be, hogy ádáz küzdelem dúl kettejük között, pedig így volt. Azon versengtek, hogy ki kerül előbb „státuszba”, azaz kiből lesz belső erőforrás.

Mert egyelőre rendszeren kívüliek voltak mind a ketten.

A fallal szemközti komputer réztáblácskáján a Kent Döös név állt. Kent Döös ugyanazokkal a keresési paraméterekkel ugrott fejest a gépébe, mint Roy Grahn.

A keresés korántsem volt egyszerű rutinmunka. Ha ugyanis valamelyik célszemély, a várakozásokra rácáfolva, felbukkan valahol, az azt jelentette volna, hogy hibázott. Roy és Kent erre várt: bankkártyahasználatra, online tevékenységre, vagy más apró baklövésre utaló nyomokat kerestek. Bármit, ami elárulja a célszemély kilétét.

Kent Döösnek Molly Blomon járt az esze.

Dolgoztak már a nővel, aki egyszerűen lenyűgöző volt. Az a fajta, aki sosem követne el ilyen durva hibát. Tudták, hogy Molly Blom belső erőforrás, méghozzá a legtöbbre tartott, már-már legendás fedett ügynökök közül való. Olyan titkos fedőneveket használhat, amelyekről még a Szolgálat sem tud, és az idők végezetéig radar alatt tud maradni, ha akar. Nem ő tehát a gyenge láncszem, hanem a társa vagy micsodája, a Sam Berger nevű exnyomozó. Ezért jóformán csak Bergerre koncentráltak Royjal, de a fickó pár hete mintha eltűnt volna a föld színéről.

Vagy Molly tartja szemmel, de nagyon, okoskodott Kent, vagy önszántából döntött úgy, hogy „elássa magát”. Az utóbbi nem tűnt valószínűnek. Tudták, hogy Sam Berger óhatatlanul hibázni fog, ehhez nem férhet kétség. Csak türelmesen ki kell várniuk. De Kentnek és Roynak nem a türelem volt az erőssége.

Az volt a bevett módszer, hogy félreeső helyszíneket keresnek, amelyek nem nagyon vannak jelen az online térben. Szállodák, ahova papíron kell bejelentkezni, diszkrét magánklinikák, eldugott edzőtáborok, satöbbi. Figyelték továbbá a repülőjegyeket, amelyekről késve jött a jelzés, hogy gyanús okmányokkal vásárolták őket, és a lazán őrzött határátkelőket is, főként, bár nem kizárólag a schengeni zónában. Abból indultak ki ugyanis, hogy Berger és Blom az EU területén, azaz a schengeni zónában tartózkodik, méghozzá olyan helyen, ahol viszonylag szép az idő. Hiszen november volt, amely, ugyebár, cudar egy hónap.

De Kent nem volt száz százalékig meggyőződve arról, hogy külföldre menekültek. Elég sokat dolgozott már Molly Blommal, és nem hitte, hogy a nő elhagyná az országot. Ezért Svédországra fókuszált, annak is a legeldugottabb zugaira. Lehet, hogy az ország belsejében kéne kutakodni?

Roy Grahn és Kent Döös nem fért hozzá a legbizalmasabb információkhoz, így nem tudták pontosan, mit követett el Molly Blom és Sam Berger. Csak annyit tudtak, hogy a viselt dolgaik miatt a Szolgálat körözési listájának élvonalában vannak.

Kentnek sokba került, hogy pár másodpercre elmélázott, de nem tudott megálljt parancsolni a feltoluló, egymásnak ellentmondó emlékeinek. Felidézte például az őrült dulakodást, amelyre azután került sor, hogy Berger betört Blom lakásába. A fickó akkor úgy küzdött, mint egy harcedzett börtöntöltelék, és a végén kénytelenek voltak benyugtatózni. Kent jól emlékezett arra is, amikor Blom kihallgatta Bergert, de valamiért megbuherálta a hangfelvételt. És azt sem felejtette el, amikor razziáztak egy sollentunai lakásban, ahol rémálomba illő kép fogadta őket. Berger és Blom akkor együtt voltak, ők hajtották végre a hősies mentőakciót.

De ezek a pillanatképek sehogy sem álltak össze koherens történetté.

Viszont Kent arcára mosolyt csalt a gondolat, hogy Roy elrókázta magát Sollentunában, ő pedig nem…

Az emlékein mélázó Kent figyelme kissé ellankadt. Amikor ismét a képernyőre nézett, már villogott a találatot jelző kis ablak, ki tudja, mióta. Kent villámgyorsan cselekedett. Pár kattintással átjutott néhány adatbázison, áthatolt egy-két tűzfalon, kikerült pár jelszókérést. Már majdnem célba ért, amikor feltűnt előtte valami, amit nagyon nem akart látni.

Egy kéz, meg egy olcsó búváróra. A kéz két ujja V betűt formált.

Roy talpra ugrott, és elkiáltotta magát:

– Arjeplog!

Már majdnem az ajtóhoz ért, mire a méla undorral kattintgató Kent is megtalálta, amit keresett.

A képernyőn ez állt: „Sam Berger, Lindstorp Klinika, Arjeplog.”

Szokás szerint eltartott egy darabig, mire az ajtó halk, berregő hanggal jelezte, hogy bebocsátást nyertek a szentélyek szentélyébe. Előtte egy hosszú percig toporogtak a folyosón. Kent önkéntelenül arra gondolt, hogy vajon csinál valamit ilyenkor a Nemzetbiztonsági Szolgálat hírszerző csoportjának feje, vagy csak erődemonstrációt tart?

Végül Roy benyitott. August Steen, a főnök, szálfaegyenes derékkal ült az asztalánál. Rövidre nyírt, ősz haja ugyanolyan dús volt, mint fiatal korában, halványszürke szemét pedig mintha fagyos kőből faragták volna ki.

– Megcsíptük – mondta Roy.

August Steen lassan, nagyon lassan levette az olvasószemüvegét, és az asztalhoz kocogtatta.

– Ki csípett meg kit? – kérdezte.

– Bergert csíptük meg – felelte Roy. – Sam Bergert. Megvan a fickó! Egy Arjeplog melletti klinikán.

Steen szemöldöke egy pillanatra összeszaladt, de az arca szenvtelen maradt. És egyetlen szó sem hagyta el a száját.

– Javasolhatom a leggyorsabb közlekedési eszközt, uram? – folytatta Roy. – Minden eltelt másodperc növeli a szökés kockázatát.

August Steen méregette egy kicsit Royt, majd Kentre nézett. Egyik sem volt kellemes látvány.

Végül kurtán bólintott.

Roy és Kent egy másodperc alatt elhagyta a helyiséget. Steen hosszan nézte a mögöttük becsukódó ajtót.

Aztán tekergette egy kicsit a nyakát, amely jól hallhatóan roppant egyet, majd kihúzta az íróasztal alsó fiókját, és előkotort egy régimódi mobiltelefont. Miután réveteg arccal megvárta, hogy bekapcsolódjon, kézbe vette, és hívta a kívánt számot.

Roy Grahn úgy gondolta, hogy a „leggyorsabb közlekedési eszköz” a helikopter, amely háztól házig viszi őket. Csakhogy a stockholmi főkapitányság és Arjeplog között kilencszáznegyven kilométer a távolság, bár Roy ezt így konkrétan nem tudta.

Kiderült viszont, hogy a reggeli repülőjáratot még bőven elérik, és ha minden jól megy, az arvidsjauri reptéren helikopter várja majd őket, amellyel eljutnak az onnan százötven kilométerre lévő Arjeplogba.

Amikor leszálltak a csaknem üres gépről, úgy tűnt, hogy jóval hevesebben tombol a hóvihar, mint az imént, amikor landoltak. Azaz durvul a helyzet…

Bemásztak a miniatűr helikopterbe, amelyet ide-oda dobált a légáram a kavargó, hófehér égbolt alatt. Olykor tisztult egy kicsit a kép, és vethettek egy röpke pillantást a végtelenbe nyúló hegyekre. Mivel tudták, hogy Berger a közelharcban képes bizonyos trükkökre (bár eléggé behatárolt a repertoárja), a kezük ügyében volt a masszív, robusztus Glock pisztolyuk, valamint vésztartalékként egy-egy vaskos tű, amelyet villámgyorsan be lehet döfni, mondjuk, az ütőérbe.

A jéggé fagyott városka alig látszott, amikor elszállt fölötte a helikopter. Azután ismét nyílt terep fölött haladtak, és Kent ekkor meglátott egy, a tájat átszelő kígyóvonalon haladó, dobozszerű micsodát. Miután meresztgette egy kicsit a szemét, arra jutott, hogy a kígyóvonal alighanem út, a dobozszerű micsoda pedig jó eséllyel egy busz.

A hóesésben fokozatosan kirajzolódott egy épület, majd ahogy közeledtek, egyre nagyobb lett, és egyre jobban hasonlított egy régi udvarházra. Az előtte nyújtózó mezőről egy nagy körben letakarították a havat, hogy le tudjon szállni a helikopter. A hallgatag pilóta a kör fölé lebegett, majd leereszkedett.

Kifehéredett a világ. A motor már rég elhallgatott, és a propeller is leállt, mire a hó kavargása elcsitult körülöttük.

Három, vastag kabátot viselő férfi sietett feléjük a havazásban. A helikopter ajtaja kinyílt. Kentet is, Royt is mellbe vágta a hideg, és rádöbbentek, hogy nagyon vékonyan vannak öltözve. Pedig gondolhatták volna, hogy a november közepe igencsak cidrizős időszak az országnak ezen a táján.

A háromfős fogadóbizottság élén haladó, ősz hajú férfi már menet közben nyújtotta a kezét.

– Dr. Stenbom – mutatkozott be. – Köszöntöm önöket a Lindstorp Klinikán.

– Roy Grahn, Nemzetbiztonsági Szolgálat – mondta Roy, és kezet rázott vele. – Ő pedig Kent Döös.

– Szintén Nemzetbiztonsági Szolgálat – tette hozzá Kent.

Dr. Stenbom nem fáradt a mögötte álló két férfi bemutatásával, de erre nem is volt szükség, mert Kent és Roy jól ismerte a fajtájukat. Tudták, hogy ápolókkal, azaz smasszerekkel állnak szemben.

Az orvos sarkon fordult, és elindult előttük az udvarházszerű épület felé vezető, úgy-ahogy letakarított ösvényen.

– Szóval Sam Berger? – szólalt meg. – Arról van tudomásuk, hogy tegnap szökni próbált? Még épp időben találtunk rá, különben megfagyott volna.

– Szökni próbált? – ismételte Roy. – Tehát be van zárva?

– Átmenetileg igen – felelte Stenbom. – Nagyon rossz állapotban érkezett hozzánk. Egy azonosítatlan személy hagyta itt az épület előtt. Zavart volt és erőszakos, ezért kénytelenek voltunk szedálni. Miután magához tért, ismét nagyon feldúltan viselkedett, fenyegetőzött, és rendkívül feszültnek tűnt. Olyan nehéz volt megfékezni, hogy a szedálás mellett döntöttünk.

– Ez mikor történt?

– Úgy két hete.

– Tehát két hete folyamatosan nyugtatózzák?

– Klinikánk magas színvonalú, korszerű pszichiátriai kezelést nyújt, arra viszont nincsenek erőforrásaink, hogy napi huszonnégy órában börtönként működjünk. Időről időre csökkentettük a dózist, és felülvizsgáltuk Sam Berger állapotát. Tegnap reggel volt először olyan nyugodt, hogy lassan, fokozatosan fölébreszthettük. De kiderült, hogy ez a csalóka nyugalom csak a szökési kísérlet előjátéka volt. Hadd tegyem hozzá, hogy kifejezetten tébolyult próbálkozásról van szó, ugyanis puszta kézzel próbált megállítani egy buszt.

– Most milyen állapotban van?

– Mivel megsérült, úgy döntöttünk, hogy visszaállunk a maximális dózisra. Tehát alaposan le van szedálva.

– Megsérült? – visszhangozta vacogva Kent. – Fagyási sérülései vannak?

– Elsősorban nem erről van szó – felelte Stenbom doktor. – Mint már mondtam, puszta kézzel akarta megállítani az autóbuszt, és úgy tűnik, hogy a fejét is beütötte az oldalába. Több helyen megsérült az arca, ezért be van kötözve a feje.

– Be van kötözve?

– Igen, be van tekerve gézzel.

Végre odaértek a bejárathoz, amely ránézésre a hátsó ajtó lehetett. Stenbom doktor bepötyögte a kódot, és lehúzta a belépőkártyáját.

– Szóval tartok tőle, hogy egyelőre nem tudják kihallgatni Sam Bergert – folytatta –, függetlenül attól, hogy mivel gyanúsítják…

Roy és Kent elengedte a füle mellett az orvos kíváncsiskodását. Lesöpörték a havat a vékony kabátjukról, és nekivágtak a sivár, csupasz falú folyosónak, amelyet a mennyezeti neoncsövek rideg fénye világított meg. Aztán befordultak egy nagyobb folyosóra, ahol szembejött egy gyógyszeres kocsit toló nővér, de rajta kívül nem láttak senkit. Pácienseknek nyoma sem volt.

Stenbom végül megállt a sok egyforma ajtó egyike előtt. Előhúzott a zsebéből egy régimódi kulcskarikát, és beillesztette az egyik kulcsot a vélhetően magas biztonsági fokozatú zárba.

Ekkor az orvos szemöldöke, ha csak egy röpke pillanatra is, de tagadhatatlanul összeszaladt. Mire Kent és Roy már cipzározták is ki a dzsekijüket, hogy fölpattintsák a pisztolyuk tokját.

Stenbom kinyitotta az ajtót, amely nem is volt kulcsra zárva.

A kórteremben lévő egyetlen ágyon, a szemközti falnál, egy pléddel letakart alak feküdt.

Roy pisztolyt rántott, és fedezte Kentet, aki, mire odaért a pár méterre lévő ágyhoz, szintén előhúzta a Glockját. Aztán lerántotta a takarót a fekvő alakról.

Aki mélyen aludt.

És fehér köpeny volt rajta.

Egy nővér!

A karjából üres fecskendő állt ki. Stenbom gyorsan megnézte, nincs-e komolyabb baja.

– Mi a fasz ez? – üvöltött rá az ajtón belépő ápolókra Roy. A két férfi meglepetten vonogatta a vállát.

Az alvó nővér mellett jókora nedves folt éktelenkedett a lepedőn.

– Mi a franc ez? – kiáltotta el magát Kent is. – Összehugyozta magát a rohadék? Vagy a nővér volt az?

Stenbom doktor közelebb hajolt a nedves folthoz, és óvatosan megszimatolta. Aztán megrázta a fejét, és az infúziós állvány felé fordult. Megfogta a csövet, és végighúzta rajta a kezét, egészen a sárga kanülig, amelynek Sam Berger karjából kellett volna kiállnia. A kanülön friss vérnyomok látszottak, a tű pedig el volt görbülve.

– Nem transzferált rendesen az infúzió – állapította meg Stenbom doktor.

– Nem beszélne úgy, hogy mi is értsük? – ordított rá Roy.

– Elhajlította a tűt – mondta elgondolkodva az orvos. – Így melléfolyt az infúzió, azaz Berger nincs leszedálva. És amikor bejött a nővér, hogy adjon neki egy…

– Ő már várta – fejezte be Stenbom helyett a mondatot Kent, majd a két ápolóra szegezte a mutatóujját. – Amikor Berger tegnap megszökött, merre ment?

A két fickó csak bámult egymásra.

– Feleljenek már, az ég szerelmére! – ordított rájuk Roy.

– A konyha felé – bökte ki a nagyobb darab. – Aztán kijutott a teraszra, és a mezőn át elindult az út felé.

– Akkor mozgás! – bömbölte Roy.

Nekilódultak a folyosón.

– Az injekciós tűn még frissek a vérnyomok – zihálta Stenbom. – Csak pár perce lehetnek ott.

Fölrohantak a lépcsőn egy másik folyosóra, majd az egyik smasszer kinyitotta a konyhaajtót. A zsúrkocsi ott állt a szokott helyén, és ott voltak rajta a termoszok is, meg a lefóliázott fahéjas tekercsek, de egyébként üres volt a helyiség.

– Akkor keressük! – harsogta Roy.

A két ápoló kissé suta mozdulatokkal követte Kent példáját, és megkezdték a sivár konyha átkutatását. A kisebbik szólalt meg először.

– Ezt nézzék!

Köré gyűltek az ablaknál, ahol állt. A maszatos üveg túloldalán a helikoptert látták, meg a mellette dohányzó pilótát. A cigaretta füstjét mintha elkapták volna a hópihék, és lecibálták volna a földre.

– Ezt nézzék! – ismételte a kisebbik ápoló, és mutatta is, hogy mit. Minden szem a pultra szegeződött. A négy mosatlan kávéscsésze egyikének alján csillagalakzatban terült szét egy vércsepp.

Egy friss vércsepp.

A konyhának még két ajtaja volt. Roy odarohant az egyikhez, és föltépte. A kamrában nem volt senki.

– Biztosítsák a helyiséget! – ordította el magát, és már futott is a másik ajtó felé, amely egy nyomasztóan sötét folyosóra nyílt. Épp kilépett a konyhából, amikor a háta mögött megszólalt egy hang.

– Itt is véres!

Roy gyorsan átgondolta, hogy merre lehet a helikopter, és elindult a folyosón balra. Tíz méter után megállt, és szemügyre vette a lehangoló, rücskös, bézs színű tapétát. A mellé fölzárkózó Kent már azt láthatta, hogy egy halványpiros foltra szegeződik az ujja.

– Úgy néz ki, szédeleg – állapította meg Roy. – Nekiüközött a falnak.

Fej fej mellett rohantak tovább. Amikor a folyosó végén föltépték az ajtót, ismét arcukba csapott a hóvihar. Kellett egy-két másodperc, mire levegőt tudtak venni, és még több idő telt el, mire láttak is valamit. A szélrózsa minden irányában örvénylett, kavargott a hó.

Valami teraszfélére jutottak ki, ahol csak egy pár négyzetméteres területről takarították le a havat. Nyilván az volt a dohányzóhely. A megtisztított folton túl friss lábnyomokat láttak az egyre vastagodó hóban, és mintha lett volna valami korlát is, vagy mellvéd, ahonnan le lehet ugrani a mezőre. Úgy-ahogy ki tudták venni a helikoptert is, amely ott állt a mezőn, a terasztól balra.

Roy fölemelte a pisztolyát, mintha abban bízna, hogy ha célkeresztbe vesz valamit, kitisztul a látása. De csak az történt, hogy lemaradt Kenttől, aki már a vastag hóréteg tetején egyensúlyozott, majd átvetette magát a hófödte mellvéden. Belesüppedt a hóba, majd kapálózva kiszabadult, és nekivágott az egyre erősebben tomboló hóviharnak.

Sajátos mozgásra lett figyelmes, mintha hatalmas szárnyak csapkodtak volna. Olyan furcsa látványt nyújtott az előtte haladó alak, hogy más körülmények között alighanem megáll, és alaposan szemügyre veszi. Most viszont üldözött valakit, és erről nem vonhatta el a figyelmét semmi. Előle senki sem menekülhet el!

Még ez az angyal sem.

Mert a mozgó alak pont úgy nézett ki, mint egy angyal. Kitárta a mindent ellepő fehérségből is kifehérlő szárnyait, mintha a természet törvényeivel dacolva föl akarna szállni. Mintha bármelyik pillanatban elrugaszkodhatna, hogy diadalmasan pörögve-forogva a fájdalmasan vajúdó égbolt felé törjön, majd zuhanórepülésbe kezdjen, és rávillantsa a földön rekedt Kentre az önelégült, Sam Berger-es vigyorát, mielőtt eltűnne a messzeségben…

De nem ez történt. Hanem az, hogy a szárnyas alak egyre közelebb jött. Azaz dehogy jött! Ő, Kent Döös került egyre közelebb hozzá, mert gyorsabb volt nála. Most már jól látta a nehézkesen caplató, reszketeg alakot, meg a havon pirosló, vékonyka vércsíkot. Már-már meg tudta volna érinteni az „angyalt”, ha kinyújtja a karját…

Gyorsan kellett gondolkodnia. Tudta, hogy csak egy esélye lesz, ezért ki kell várnia a megfelelő pillanatot. De amikor végül elszánta magát, és páros lábról elrugaszkodva ráugrott volna a menekülő alakra, az mintha hirtelen erőt merített volna valamiből. Kicsúszott a kezéből, majd szembefordult vele, és Kent úgy bámulta a homályba vesző, fehér arcát, mintha még sosem látta volna. Mintha nem vívtak volna ádáz kézitusát Molly Blom lakásában, a Stenbocksgatanon, a hómentes Stockholmban.

Mintha az az alak nem is Sam Berger lett volna, hanem valaki más. Egy múmia. És ez a múmia most fölemelte a bekötözött kezét, mintha lepuffantaná Kentet az ujjaiból formált pisztollyal.

Csakhogy a mozdulattól kissé megingott, és Kent nem szalasztotta el a kínálkozó esélyt. Amennyire tudta, megvetette a lábát az alattomos, csúszós havon, majd elrugaszkodott, és elkapta a múmia karját. Lerántotta a szárnyas alakot a hóba, amely rögtön beszakadt alattuk, és máris ott hevertek szemtől szemben. Kent a betiltott válltörő fogást alkalmazva, vasmarokkal szorította le a puha, fehér földre a rohadékot.

Farkasszemet néztek. Konokságot és enyhe pánikot tükrözött a géz fölött kikandikáló kék szempár. Aztán Kent a hasára fordította a szárnyas alakot, rátérdelt a két karjára, majd megmarkolta a kötést a tarkóján, és szép lassan elkezdte letekerni. Már látta is a fickó fél arcát, amely csúnyán össze volt verve, és az állán is éktelenkedett néhány seb.

Kent retinájába szinte beleégett Sam Berger gyűlöletes arca. Úgy érezte, most megfizethet az utóbbi hetek megaláztatásaiért. Látni akarta, ahogy a szárnyas alak rémült, véres ábrázata átalakul Berger péppé vert pofájává.

Bizonyos fokig élvezte, hogy apránként hull le a lepel. Hogy a letekeredő kötés alól lassan, fokozatosan bukkan elő Berger arca, és közben olvadoznak rajta a méretes hópelyhek…

De egyre keserűbb lett a győzelmi serlegből kortyolgatott nedű, és amikor előbukkant a múmia állkapcsa, Kent már határozottan érezte, hogy valami nem stimmel. Tudta, hogy ennél hosszabbra már nem nyújthatja a pillanatot, úgyhogy gyorsan lerángatta a maradék kötést.

És a győzelmi serleg egy csapásra méregpohárrá változott.

Kent jó ideig bámulta a csupa seb, kék-zöld foltos arcot. Aztán beleüvöltött a semmibe:

– Bassza meg, ez nem Sam Berger!

5

November 18., szerda, 10:28

Már nem esett a hó, csak ráterült a tájra csöndben, mozdulatlanul. Fehérlett a világ, mintha érintetlen szűzföldön tapodott volna a láb.

A nagy fehérségben ugyanis mozgott valami, azaz valaki. Egy nő.

Az ő nehézkes léptei voltak a civilizáció első jelei. A küzdelem, az életben maradás, a cudar körülményekkel való dacolás jelei.

Hosszú volt az éjszaka. A hóvihar csak reggel állt tovább dél felé, így a szépen letakarított ösvényt újra belepte a hó.

A nő fölért a gerincre, és meglátta a faházat. A telefonjára nézett. Még két perce van. Az bőven elég.

Ekkor pillantotta meg a férfit. A hóban botladozó férfit, aki fázósan burkolózott a piros dzsekijébe.

A nő lelassította lépteit, vetett egy gyors pillantást a tiszta, kék égboltra, majd futásnak eredt. A férfi tisztán látható, mély nyomait követte, de az ő lépteit igencsak lelassította a mély hótakaró. Nem is annyira futott, inkább csak küszködve gázolt előre, a férfi pedig csak úgy szökellt, és a cikcakkos nyomvonal, amelyet hátrahagyott, mintha a mentális állapotát is jelezte volna.

De a nő így is lefaragott valamit a hátrányából. Ismét előhúzta a telefonját, de fogalma sem volt, hogy mennyi ideje mutat 10:29-et. Tudta, hogy bármikor ugorhat egyet a szám, ami azt jelenti, hogy elkésett.

Az utolsó métereken, amikor a mozgása már sokkal inkább idézett hóekét, mint egy gazellát, kigombolta a hosszú, fehér kabátját, amelybe rögtön belekapott a szél. Úgy nézett ki, mint a viharos tavon hánykolódó hajó vitorlája.

A férfi szembefordult vele. Zavarodott, állatias félelmet tükrözött a bozontos, őszes szakálla fölött kivillanó szeme.

A nő rávetette magát. Belenyomta a mély hóba a messzire pirosló dzsekijével együtt, majd lassan rájuk terült a saját hófehér „vitorlája”. Ismét a telefonjára pillantott. Az óra halk kattanással 10:30-ra ugrott.

Ott feküdtek a sebtében rögtönzött kis sátorban. A férfi rámeredt a nőre, aki a szájára tette az ujját. A férfi szót fogadott, és csöndben maradt.

Furcsa volt így látni őt. Nagyon megváltozott. A szakállának nem is a terjedelme volt a legmeghökkentőbb, hanem a színeváltozása. A sötét hajába is több ősz szál vegyült, mint azelőtt. Mintha más embert csinált volna belőle a két hét, amelyet Svédország elérhetetlenségi pólusán töltött.

A nő ujja még mindig a száján volt, a férfi pedig továbbra is csöndben, mozdulatlanul feküdt a hátán. Egy csapásra együttműködő lett. A nő a telefonjára pillantott, majd hagyta, hadd múljon tovább az idő. Csak kettejük eltérő ritmusú zihálását hallotta, semmi mást.

Ernyedtnek, gyámoltalannak tűnt az alatta fekvő test. És ott, a nagy fehér kabát alkotta hóbarlangban, rádöbbent, hogy a csónakház óta talán először tudott kapcsolatot teremteni a férfival. Már rég nem nézett rá ilyen tisztán a szakáll fölött kikandikáló szempár.

Vetett egy utolsó pillantást a telefonjára. Rendben, már elmúlt a veszély…

A nő fölállt. Meglepte, hogy miután már nem álcázásra használja, így feszül rajta a kabátja. A piros dzseki viszont, mintha csak ellenpontozni akarná, szétvetett karokkal, mozdulatlanul hevert a havon.

Lassan föltápászkodott a férfi is. Megállt a nő előtt, és a szemébe nézett.

– Műhold – szólalt meg a nő. – Az egyik.

A férfi nagyokat pislogott, mintha így próbálná kitisztítani a zavart tudatát. Aztán szólásra nyílt a szája, de úgy tűnt, hogy a verbális kommunikációra még mindig képtelen. A nő karon fogta, és óvatosan elindult vele a faház felé.

Az elérhetetlenségi pólus az a földrajzi pont, amely a legtávolabb esik a civilizáció bármely előőrsétől. Ilyen például a Csendes-óceán déli részén a Némó-pont.

Az egyes országoknak is megvan a maguk elérhetetlenségi pontja. Svédországé a lappföldi Jokkmokk körzetben, a Padjelanta Nemzeti Park területén, a Kåbtåjaure-tó délkeleti kiszögellésénél van. Azaz csupán méterekre az imént rögtönzött hóbarlangtól…

Amikor a nő benyitott a fenyőfából épült házikóba, a bentről jövő légáramlat föllibbentette a szőke haját.

Az üres ágyon gyűrött kupacban hevert az ágynemű. A tabletták még ott voltak a kisasztalon. A négyszögletű óradobozt a nő először látta nyitva, mióta megérkeztek. A beszűrődő napfényben megcsillant az egyik aranyozott króm óraszíj.

A férfi elfurakodott a nő mellett, és lerogyott a padlóra a kezdetleges vécé mögött. Hátát a falnak vetve, térdét átkarolva, a semmibe révedve kuporgott a földön. Időtlen idők óta először volt a csuklóján karóra.

– Több mint két hét telt el, Sam – mondta a nő. – De még most sem vagyunk biztonságban. Van egy menetrendem, amelyből tudhatjuk, hogy mikor jár erre műhold. Fontos, hogy olyankor ne legyünk kint.

A férfi a nőre nézett, majd megsimogatta a dús szakállát, megmozgatta a nyakát, és fejét elfordítva megszólalt:

– Elég ebből a szarból.

– Nem könnyű kommunikálni veled, Sam. Szeded még a gyógyszereidet?

A férfi megrázta a fejét.

– Molly, a kurva életbe.

A nő leguggolt mellé. Így maradtak egy darabig: Molly guggolt, Sam a falnak dőlve ült a padlón. Csak a radiátor kattogása hallatszott.

– Azt hiszem, kezd lemerülni – intett az autóakkumulátor felé Sam Berger.

– A műholdtól eltekintve jókor ébredtél – jegyezte meg Molly Blom. – Így egy kicsit fényesebben fest a jövő.

– Gőzöm sincs, miről beszélsz.

– Igazad van – mondta Blom, és fölállt. – Ez már az ötödik aksi, és ez is kezd lemerülni. Lassan ideje belekóstolnunk a civilizációba. Csak azt kell észben tartanunk, hogy nem mozoghatunk szabadon. Bujkálnunk kell, mert vadásznak ránk. Erre azért emlékszel, ugye?

Berger a nőre nézett, aki rezzenéstelenül állta a tekintetét. A férfi arckifejezése tele volt kérdőjelekkel.

– Folyton rémálmok gyötörnek, meg hallucinációk – kezdte. – És újra meg újra visszatér egy abszolút kifejezéstelen arc. Tehát Syl halott? Meggyilkolta a Nemzetbiztonsági Szolgálat? És a szájába tömtek egy kurva zoknit?

Blom fürkész tekintettel méregette Bergert. A férfi olyan benyomást keltett, mint aki lassanként elsorvad.

– Szívből remélem, hogy nem nyomtam beléd túl sok gyógyszert, Sam, de sajnos, kezelhetetlen voltál. Semmire sem emlékszel?

– Arra még igen, hogy egy gyilkost hajkurásztunk a ködös régmúltból. Meg arra is, hogy kiszabadítottunk egy rakás túszt, meg arra is, hogy kirúgtak minket a rendőrségtől. Meg arra is, hogy csónakáztunk, és tervezgettük a jövőt. De itt megáll az agyam, és nem hajlandó továbbmenni.

Blom fölemelt a padlóról egy mocskos kempingtűzhelyet, és az asztalra helyezte. Odahúzta magának az egyik rozoga széket, leült, és vizet öntött egy műanyag palackból a csúnyán behorpadt serpenyőbe. Ezután begyújtotta a gázfőzőt, amelynek zaja elnyomta a radiátor kattogását.

– Enned kell valamit – mondta Bergernek.

– Mi a fasz van rajtam? – motyogta a férfi, miután nagy nehezen föltápászkodott, és végignézett magán. – Élénkvörös, lyukas dzseki, mocskos polárgatya… Mi történt velem? Kiraboltam egy hajléktalant, vagy mi?

– Útközben vettünk ruhát – magyarázta Blom. – De csak olyan boltokban, ahol tuti nincs biztonsági kamera. Így elég behatárolt volt a választék, de a piros dzsekit nem muszáj hordanod. Van egy fehér is.

Előhúzott a kabátja zsebéből egy kis tasakot, finoman megrázta, és felmutatta.

– Marhahúsleves?

Berger vállat vont, majd leült Blommal szemben. A nő látta, hogy zavart a tekintete, de vigasztalta a gondolat, hogy a zavarodottság végre tudásszomjjal párosul. Hogy Berger végre nem menekülni akar, hanem megtudni, hogy mi van.

Azaz szembesülni a tényekkel.

– Azt tudom, hogy időtlen idők óta ebben a sivár kalyibában lakom – kezdte Berger. – Azt is tudom, hogy sűrűn járok erre az iszonyú büdös komposztvécére, és a tó felforralt vizét ittam, míg le nem esett a hó, és ezen a förtelmes porlevesen élek. Mindezt tudom, de ennyi. Hol vagyunk?

– És én mosdattalak – egészítette ki a listát Molly Blom.

Berger rámeredt, és nagyokat pislogott. Blom folytatta.

– A tó neve Kåbtåjaure, és a Padjelanta Nemzeti Parkban van. Ennél távolabb nem lehetnénk a civilizációtól.

– Padjelanta Nemzeti Park? – kiáltott fel Berger. – Tehát Lappföldön vagyunk? A sarkkörtől északra?

– Igen – felelte Blom. – Nagyon el kellett tűnnünk a térképről. Ugyanis Sylvia Andersson gyilkosai elől, úgy tűnik, nehéz elbújni.

– A Nemzetbiztonsági Szolgálat!

– Igen. Vagy a Szolgálathoz valamilyen módon köthető szervezet. A körülményekre emlékszel?

– Nem nagyon – vallotta be Berger. – Csak annyit tudok, hogy megölték Sylt, és árvaságra juttatták az ötéves kislányát, Moirát. És mindez az én hibám.