részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Dr. Richard Shepherd: The Seven Ages of Death
Penguin Books, 2021

Copyright © Richard Shepherd 2021
First published as THE SEVEN AGES OF DEATH in 2021 by Michael Joseph, an imprint of Penguin Books Limited. Penguin Books Limited is part of the Penguin Random House group of companies

Fordította és a jegyzeteket írta Kőrös László

Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © petrovv/Getty Images

Hungarian translation © 2023 Kőrös László
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978 963 620 155 5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Bajtai Zoltán
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Csodálatos családomnak a sok-sok boldogságért, amelyben részeltettek – különösen pedig feleségemnek, Lindának, aki nagyon sok tekintetben kétségkívül a megmentőm.

A szerző megjegyzése

Első, Holtak vallatója című könyvemben kifejtettem, mekkora nehézséget okozott számomra a nevek, illetve az esetek azonosítását lehetővé tévő részletek megváltoztatása. Egész aktív életem során törekedtem a pontosságra – ugyanakkor a szeretteiket gyászolók szenvedéseit is enyhíteni igyekeztem. Nem volt könnyű döntés, végül azonban végrehajtottam a változtatásokat, mert nem akartam, hogy akár egyetlen olvasóm is ráismerjen munkámban egy rokonára, s esetleg újraélje életének legkeservesebb napjait. Ugyanez igaz erre a könyvre is. Azoknak, akiknek túlságosan is ismert történeteit nem változtathattam meg, más neveket adtam. Minden más esetben úgy alakítottam át a személyükkel kapcsolatos részleteket, hogy bizalmasan kezelhessem kilétüket, miközben viszont a lényeges tényeket megtartottam. Ugyanilyen kevéssé tagadhatom, hogy ez a könyv a halálról szól. Egyaránt tapintatosan, de szigorú tárgyilagossággal beszél azokról, akik természetes vagy természetellenes halállal haltak meg – csecsemőktől a nagyon idősekig. Őszintén remélem, hogy olvasóim ezt nem találják majd felkavarónak.

Színház az egész világ,

és színész benne minden férfi és nő:

fellép s lelép: s mindenkit sok szerep vár

életében, melynek hét felvonása

a hét kor. Első a kisded, aki

dajkája karján öklendezik és sír.

Aztán jön a pityergő, hajnalarcú,

táskás nebuló: csigamódra és

kelletlen mászik iskolába. Mint a

kemence, sóhajt a szerelmes, és

bús dalt zeng kedvese szemöldökéről.

Jön a párduc-szakállú katona:

cifra szitkok, kényes becsület és

robbanó düh: a buborék hírért

ágyúk torkába bú. És jön a bíró:

kappanon hízott kerek potroh és

szigorú szem és jól ápolt szakáll:

bölcseket mond, modern közhelyeket,

s így játssza szerepét. A hatodik kor

papucsos és cingár figura lesz:

orrán ókula, az övében erszény,

aszott combjain tágan lötyög a

jól vasalt dendi-nadrág: férfihangja

gyerekessé kezd visszavékonyodni,

sípol, fütyül. A végső jelenet,

mely e furcsa s gazdag mesét lezárja,

megint gyermekség, teljes feledés,

se fog, se szem, se íny – tönkremenés!

Shakespeare: Ahogy tetszik, II. felv. 7. jelenet

Fordította: Szabó Lőrinc

Prológus

Amikor apám a halálos ágyán feküdt, gyengéden megfogtam és megszorítottam a kezét. Mennyire elvékonyodtak dolgos ujjai… máig nem felejtettem el. Ugyancsak furcsa érzés volt így tapintanom őket. Kilencéves koromtól, amikor anyám meghalt, mindkét szülő szerepét betöltötte életemben, s bár bensőségesen szerettem, és valamiképpen még nyurgácska kölyök koromban is gyakran kuporodtam az ölébe, nem mondanám, hogy fizikai valónkban valami különösebben meggyőző család lettünk volna. Valahányszor pedig eszembe jutott a gyerekkorom, puha, meleg kezét éreztem a kezemben.

A mi háború utáni nemzedékünk és apáinké közt volt egy jelentős különbség. Olyanok nevelték fel őket, akik Viktória uralkodása idején voltak fiatalok, hatott életükre az első világháború katasztrófája, ifjúságuk egy gazdasági világválság idejére esett, aktív éveikben dúlt a második világháború: természetesen mások voltak, mint mi, akik csak utána születtünk meg – a nemzedék, amelynek mindene megvolt.

Figyeltem párnákkal felpolcolt testét. A szeme csukva volt. Mellkasa emelkedett-süllyedt. Lassan, ritmikusan. Tudtam, hogy ennek a ritmusnak hamarosan vége szakad. Az járt a fejemben, ahogyan egész élete során viselkedett, ahogyan minden, amit csak tett, mások iránti emberségességét és tiszteletét fejezte ki. Csendes életére, kis győzelmeire gondoltam. A hobbijaira. Arra, ahogyan zenét vett fel a rádióból, hogy aztán a maga rendszerető, könyvelői módján, gyengéden iktassa a kazettákat. Vasárnapi telefonhívásaira, amelyek a hatásvadászat mellőzésével, de egyértelműen demonstrálták szeretetét; családi hírleveleire, amelyeket hetente megküldött nekünk, miután elköltöztünk otthonról. Az elviselhetetlen hiányra, amelyhez mind közelebb kerültünk.

Elbúcsúztam. Elmondtam neki, hogy csodálatos apa volt, s hogy régen halott anyám milyen büszke lett volna arra a nagyszerű gondoskodásra, amelyben részesített bennünket. Azt azonban nem mondtam neki, hogy szeretem. Tudta, hogy így van, és az ő nemzedékének ezt jobban esett tudnia, mint hallania. Miután autóba ültem, abban a biztos tudatban hajtottam el az otthonból, hogy nem látom többé. Ragyogó szeptemberi nap volt, még könnyeimen át is felfigyeltem Devon őszi szépségére. Hagytam, hadd hulljanak. Így teszünk, amikor a halál elragad valakit, akit szeretünk. Sírunk, egyre csak sírunk. Mi egyebet is tehetnénk?

Bírósági ügyekbe és boncolásokba temetkezetten már ismét Londonban voltam, amikor bátyám megérkezett Devonba, hogy ő őrködjék tovább apánk ágya mellett. Amikor, még ugyanazon a héten, megszólalt a telefon, valamiképpen tudtam, ki a hívó, és milyen hírt közöl majd.

Apánk halála békés volt, egy élet egyszerű lezárása, amelyet az otthon személyzete természetesen kiválóan menedzselt. Távozását nem kísérték fájdalmak, ott volt viszont mellette a bátyám. Apánk az utolsó néhány napban mindnyájunkat látta: jelenlétünk megerősítette abban, hogy szeretjük, és stabil, jó életünk van, amelynek megalapozásáért oly sokat tett. Megtehette az életnek nevezett utazás utolsó lépését anélkül, hogy aggódnia kellett volna bármi miatt, ami azután történik majd, ha ő már elment. Ateista volt, de mindig is hitte, remélte, hogy egy napon találkozik anyámmal. És: elfogadta, hogy halálának ez az ideje. Békésen, csendben távozott.

A telefonhívás után ültem az asztalomnál. Új, szellemi és fizikai zsibbadtság vett erőt rajtam.

Egy nyitott dosszié hevert előttem, egy emberölési ügy anyaga. Az asztalomon szétszórt fotók az élet egy nagyon más befejeződését jelenítették meg számomra. Az én hivatásom a holtak vizsgálata, s azoknak a hatalmas többsége számára, akikkel így találkozom, a halál túlságosan korai és ritkán nyugalmas. Milyen könnyen megfeledkeznem ilyenkor arról, hogy apám szelíd elmúlása a normális.

Temetésének másnapján már dolgoztam: azokkal a másmilyen halálfajtákkal foglalkoztam.

Első a kisded, aki dajkája karján öklendezik és sír.

I

Némely tankönyvek ismeretlen helyen tartózkodtak, a konyhaasztal alatt egy fél pár edzőcipő hevert, a srácok azt a vicces számot énekelték, amelyet a rádiók még e percekben is egész Nagy-Britanniában harsogtak. A szövegben nem egykönnyen egyeztek meg, a dallam sem állt össze, de azért a refrén végül elkerülhetetlenül felhangzott. A szendvicseknek csak a fele volt kész, engem pedig kezdett hatalmába keríteni a pánik, hogy elkésünk. Hétfő reggel volt.

A gyerekeket a szokásosnál öt perccel később raktam ki az iskolánál. Beszökdécseltek a bejáratokon. Élveztem a kocsiban hirtelen támadt csendet, ugyanakkor hiányoltam is a zajt. Milyen gyorsan nőnek, állapítottam meg, jövő télre új kabát kell nekik. Lányom hirtelen hátrafordult. Nevetett valamin, talán még énekelt is. Amikor látta, hogy nem mozdulok, sietve odaintett, s a mozdulatában olyan hevesség és szenvedély volt, amilyet csak a gyerekek tudnak kifejezni e gesztussal. Fiam észrevette, megfordult, és egy félszeg mosolyt küldött felém. Felemeltem a karom, hogy intsek nekik, de ekkorra eltűntek. Valahol egy csengő csengett.

Aztán indultam is a munkába. Bekapcsoltam az autórádiót, amely ismét a srácok kedvenc számát játszotta. Jaj, ne… de azért nem kapcsoltam ki. Bár ezen a reggelen már legalább tízszer hallottam, most mosolyra késztetett: ha a gyerekeim énekelték, mulatságos grimaszokat vágtak hozzá.

Amikor odaértem a halottasházhoz, már ott parkolt előtte pár rendőrautó. Itt volt az ideje, hogy belépjek másik világomba.

A boncterem előtt egy csoportnyi detektív, valamint a halottkém téblábolt, mindnyájan műtősruhát viseltek, valamint az itt szokásos gumicsizmát, amelyen még ott csillogott a fertőtlenítőfolyadék. Igazából nem rám vártak, egyszerűen csak nem akartak bemenni. És – noha az én életem a halál – én sem. Mindenki számára utálatos a pillanat, amikor meglátja a kisbabát.

A kicsik számára barátságos világot teremtünk, a holmik, amelyekbe öltöztetjük őket, kellemes pasztellszínűek. Puha dolgokkal óvjuk őket az élet nyerseségétől és hidegétől, gyapjútakarókkal, plüssjátékokkal, kényelmes ruhadarabokkal. Mindennek itt nyoma sem marad. Amikor tehát bementünk, és a csecsemőt egy kemény felületen fekve találtuk – még aprócskábbnak tűnt az asztalon, a görgős állványok, a hűtőszekrények mellett –, és megpillantottuk pufók orcácskáit, kicsiny ujjait azon a rideg, fényes-fémes helyen… nos, egy pillanatra még a felkészült elméknek is erősen igyekezniük kellett, hogy értelmet tulajdonítsanak e látványnak.

Mindez azonban csak egy pillanatig tartott, ezután ki-ki csendben elfoglalta helyét a kerekes asztalka körül.

A detektívfelügyelő tekintete a babáról a plüssfigurára siklott, amelyet a személyzet helyezett el a kicsi mellett: a gyászajándékra, amelyet a kisfiú gyötrődő szülei és egy barátjuk hagyott ott, barát gyanánt, aki szeresse és őrizze új, furcsa helyén. Bizonyos volt, hogy további játékokat is vele temetnek majd. Az emberiség történetét végigkíséri az ilyen ajándékok elhelyezésének szokása, de egy elnyűtt játék mackó megrendítőbb, mint Tutanhamon sírjának összes aranya.

– Jól van, főnök? – kérdezte az egyik detektív a rendőrfelügyelő asszonytól, akinek remegett a szája széle. Egy biccentéssel válaszolt.

– Azért vagyunk itt, hogy megtegyük ezért a kicsiért, amit kell, az együttérzés és a tudományos igazság keresése szellemében – mondtam a határozottabb hangomon. Reméltem, hogy elég elszántan hangzik, és útját állja a könnyeknek, amelyek, úgy tűnt, hamarosan peregni kezdenek a boncterem sokat látott felületeire. Ezen a helyen éppen az érzelmektől kell őrizkednünk. Nem tudni, az ellenkezője hová vezetne…

A felügyelőnő nyelt egyet. – A szülők…

– A főnöknek tavaly született gyereke – mondta egyik munkatársa. Próbálta megmagyarázni, hogy feljebbvalója miért olyan mélységesen szomorú, bár ez igazából nem szorult mentségre.

– Két gyerekem van, és nagyon nehéz nem gondolnom rájuk, amikor egy gyereket találok a boncteremben – jelentettem ki. – A maga gyereke viszont ép és egészséges, a legtöbb azonban, amit a szülők érdekében tehetünk, szóval… – itt átpörgettem a jegyzeteimet – …hogy kiderítjük, miért halt meg Fergusson… Fergusson Bell.

A detektívfelügyelő ünnepélyesen bólintott, és szemügyre vette Fergusson holttestét.

A kisfiú hat hónapos volt.

– Pufók kis fickó – állapította meg a fiatalabbik nyomozó. A halottkém bólintott. – Nézzék csak azt a pocakot.

– Hat hónaposnak nem kicsi – nyugtáztam. – De szerintem talán a karja, a lába, és a hasa is duzzadt kissé…

Néhány ujjamat a hasára helyeztem, meg-megveregettem. Mindenki a kicsiny dob pergésére fülelt. Ugyanezt kicsivel odébb is megismételtem. Aztán még egyszer. Mindannyiszor afféle dobszót hallottuk.

– Gáz – állapítottam meg. – Semmi szilárd. És ahogy most az arcát elnézem, az sincs teljesen rendben.

– Miért, doktor?

– Lehet, hogy ugyancsak duzzadt.

Lefényképeztük a csecsemőt, aztán levettük róla azokat ruhadarabokat, amelyeket a felcserek, akik megpróbálták újraéleszteni, rajta hagytak. Óvatosan jártunk el, mert a szülők gyakran kérik vissza a ruhát, amelyben gyermekük meghalt.

Ezután levettem a pelenkát is.

– Uramisten! – döbbent meg a főfelügyelő.

– Ezt nézzék! – szólt a halottkém.

– Felháborító! – mormolta a detektív.

Az évek során sok rendőrnek számos rettenetes sebet mutattam meg, amelyeket a legkülönbözőbb fegyverekkel ejtettek, a legváltozatosabb okokból – a vak dühtől a szándéktalan véletlenig – …de ilyen felháborodást ritkán váltottak ki. S hogy ma mi idézte elő ezt a reakciót?

Pelenka okozta felmaródás.

A kisfiú hasánál kezdődött, egészen a két combjáig terjedt, nagy része eleven, vörös hús volt, és vér borította. A fotográfus csendben fényképezett, a rendőrök azonban képtelenek voltak elhallgatni.

– Hiszen elég lett volna krémmel bekenni – mondta a felügyelő. – Hogy nem vette senki a fáradságot, hogy megtegye?

– Erre nincs mentség – helyeselt a halottkém.

– Úgy értem… olyan egyszerű. Nem kerül jóformán semmibe. És olyan gyorsan hat.

– A dokumentumok szerint a gyerek sokat sírt, mielőtt meghalt volna… – közölte a detektív.

– Mennyi ideig? – kérdeztem.

– Ööö… három hétig.

– Három hétig! – suttogta a felügyelő. – Három héten át sírt!

– Még soha senki sem halt meg pelenka okozta felmaródásban… de ez megmagyarázza a belekben összegyűlt gázt. Szenvedett, és egész idő alatt sírt, nem volt étvágya, és rengeteg levegőt nyelt… másfelől az is lehet, hogy találunk valamilyen más okot is a felfúvódásra.

– Nos, a kórház szerint hirtelen csecsemőhalál, úgynevezett bölcsőhalál végzett vele – emlékeztetett a detektív.

Talán igen. A gyerekek gyakrabban halnak meg hirtelen, nyilvánvaló ok nélkül, ha szüleik elhanyagolják őket, s ha ez a pelenka okozta felmaródás árulkodott valamiről, az bizony a hanyag bánásmód volt. A pelenka állapota rendkívül sokatmondó: papírbélését – kétségbeejtő módon – még olyan kisgyerekek beleiben is megtaláltam, akiket annyira gyötört az éhség, hogy a saját pelenkájukat ették.

A gyerekek elhanyagolásának számos oka van, némelyek ezek közül összetettek. Az kívántam, bár valamivel több információt kaptam volna erről az ügyről, valamiféle tájékoztatást a szülőkkel vagy a körülményekkel kapcsolatban, de mint ebben a szakaszban rendszerint, a kontextus szinte teljesen ismeretlen volt.

– Elmentek hozzájuk? – kérdeztem a detektívet.

– Igen… ezt a feladatomat kedvelem a legkevésbé.

– És?

– És semmi. Egy csinos kis ikerház egyik fele. Nincsenek is rosszul eleresztve. Középosztálybeli környék.

– De a házban… nem volt káosz? – Nem mintha nálunk patikatisztaság lett volna, amikor a gyerekeim csecsemők voltak. A megrögzött iszákosok lakásában azonban jellegzetes zűrzavar uralkodik. Porlepte testépítő eszközök és kiszuperált gyerekjátékok viaskodnak egymással a lakótérért, halomban áll a szennyes, mindenütt pelenkáscsomagok és sok-sok üveg.

– Semmi. Nagy rend és tisztaság.

– Sem ital, sem drogok?

– Semmi sem utalt rá, és őszintén szólva kétlem, hogy lett volna ilyesmi. A baba abbahagyta a sírást, mire lefektették, aztán amikor az anyja egy óra múlva bement hozzá, holtan találta. Hívtak egy mentőt, de már késő volt. Ez minden, amit tudunk, tényleg.

– Dolgoznak a szülők?

– Igen… az anya titkárnő, adminisztrátor vagy ilyesmi… a férfi… azt hiszem, orvos.

– Orvos? – képedt el a felügyelő. – Orvos! Hogy hagyhatta ennyire kipállani a gyereke bőrét?

– Ó, hát én nem gondolom, hogy az orvosok lennének mindig a legjobb szülők – mondtam, és miközben Fergussont vizsgáltam, próbáltam ebbe nem túlságosan belegondolni.

– Nekem nem tetszett az apja, amikor kihallgattam – jelentette ki a nyomozó. – Talán úgy mondanám, hogy… ellenséges volt.

– Az nem jelent semmit – szólt a halottkém. – Az emberek furcsán viselkednek, ha tragédia éri őket, a rendőrök meg jönnek, és kérdéseket tesznek fel nekik, amitől úgy érzik, az egészről ők tehetnek.

A detektív nem kertelt: – Néha ők tehetnek róla.

Alaposan megvizsgáltam Fergusson holttestét, utal-e valami rajta rossz bánásmódra vagy az elhanyagoltság más formájára, ilyesmit azonban nem találtam. Nem láttam zúzódásokat, égési sebeket, vágásokat vagy karmolásokat – csak a mentők erőfeszítésének nyomait. A pelenkafelmaródástól és a felfúvódott hastól eltekintve testét mindössze egyetlen szempontból találtam feltűnőnek: sápadt volt. Az európai típusú emberek arcát, mondjuk egy sokkot követően, „holtsápadtként” szokás leírni, ám a halál nem szükségképpen teszi sápadtabbá az embereket, mint amilyenek életükben voltak. Fergusson azonban határozottan sápadtnak tűnt.

Amikor eljött az ideje, hogy felnyissam a testet, a helyiségben nagy csend támadt, a felügyelő pedig elfordította tekintetét. Szokásom szerint a biológia felől magyaráztam meg, mit teszek. Az emberi test igazán izgalmas, ha félre tudjuk tenni viszolygásunkat: erről próbálom meggyőzni a művelet elszörnyedt megfigyelőit. Nem mindig sikerül.

Azt a bemetszést alkalmaztam, amelyet különösen csecsemők és kisgyerekek esetében szoktunk: a szokásos Y alakú helyett egy T formájút, amelynek felső vonala horizontálisan halad át a mellkason, s amely mindenféle öltést teljességgel szükségtelenné tesz a nyakon. Minden bemetszésünket úgy ejtjük, hogy a legkisebb fájdalmat okozzuk a hozzátartozóknak, akik kérik, hogy láthassák a holttestet. Soha ne maradjunk tehát távol a boncolás utáni holttesttől: az a valaki vár majd ránk, akit szerettünk, és akire emlékezünk.

A bemetszést pedig olyan gyorsan végeztem el, hogy a felügyelőnek szinte levegőt venni sem maradt ideje. Ezután feltártam a tüdőt. Itt folyadékot találtam, amely jelentős arányban megtöltötte a mellüreget. Annyi volt belőle, hogy az egyik tüdő[fél] részben összeesett. Mintát vettem.

– Ebbe halt bele? – kérdezte a detektívfelügyelő, és már kezdett inkább izgatottnak, mint feldúltnak látszani. – Abba, hogy összeesett a tüdeje?

– Kétlem. Erre valószínűleg azért került sor, mert a rengeteg folyadék miatt a mellkasban egyszerűen nem maradt hely a tüdő számára. A folyadék jelenlétéből pedig mindössze arra következtethetünk, hogy a szíve fokozatosan mondta fel a szolgálatot, de arra nem, hogy miért.

– Fokozatosan? Akkor ez azt jelenti, hogy nem lehetett bölcsőhalál – állapította meg a detektív. A többiek bólintottak.

– Korai még, hogy biztosat mondjunk – feleltem. Ami a bölcsőhalált illeti, valójában semmiben sem lehetünk biztosak. Csak annyit tehetünk, hogy kizárunk minden más lehetséges okot.

Felnyitottam a test többi részét, és a felügyelőre pillantva láttam, hogy lehunyta a szemét.

– Próbálja meg ezt a kicsiny testet annak látni, ami – mondtam neki.

Fergusson hat hónaposan olyan okból halt meg, amelyet meg kellett még értenünk, de minden gyerek, aki e világra születik, még az is, aki csak ilyen rövid ideig él, a természet káprázatos csodáinak egyike. Már a startgép – a kezdetek – közelébe jutnunk is eléggé kockázatos. Jóval azelőtt, hogy életünk megkezdődne, egy meiózis nevű rendkívüli folyamat során prekurzorsejtekből létrejönnek szüleink spermiumai vagy petesejtjei. Hogy miért rendkívüli? Mert a hímivarsejtek és petesejtek nem a szülők sejtjeinek egyszerű másolatai. Nem, a meiózis arra szolgál, hogy akként felezze meg a spermiumok és a petesejtek kromoszómáit, hogy a két fél – remélhetőleg – egy egésszé kapcsolódhassék össze. A meiózissal pedig együtt jár egy külön, eléggé kockázatos folyamat, a kromoszomális keresztezés fázisa. Ennek során a már összepárosított kromoszómák elegyítik DNS-üket. A festő minden egyes színt nagy műgonddal cseppent a vászonra, hogy aztán az ecset a palettán örvénylő gyorsasággal teljesen új színeket hozzon létre. Ez egy sajátosan egyedi módon lezajló folyamat. Az eredmény: egy nő petesejtjeiben a DNS nem pontosan ugyanolyan, mint az anyjáé. A nemzedéki különbségek már jóval azelőtt kialakulnak, hogy a DNS végül összekeveredik – amikor a hímivarsejt és a petesejt végül találkozik. Az azonban, hogy az ecset a maga örvénylő mozgásával színek sokaságával érintkezik, potenciálisan ugyanolyan rendetlenség forrása, amennyi szépségé, ezért a kromoszomális keresztezés létfontosságú fázisa a kromoszóma-rendellenességek kialakulásának is kulcspillanata. A nőkben pedig erre az eseményre, amely oly nagy hatással van jövendő gyermekükre, valójában jóval e gyermek megfoganása előtt kerül sor. Sőt a keresztezés akkor történik, amikor a majdani anya még saját anyjának méhében tartózkodik – tehát a nagyanya terhességének legelső heteiben. Nehezen hihető, hogy a nagymama életének eseményei ekképpen befolyásolni képesek a méhében lévő embrió petefészkeit. A következmény, hogy sok a vita azzal kapcsolatban, hogy vajon a meiózist milyen mértékben befolyásolják környezeti és fizikai tényezők… Ha azonban valaki például azt mondja, hogy az 1986-os csernobili katasztrófa két nemzedékkel később is fejt ki hatást, nos, lehet, hogy nem elvetendő gondolatot fogalmaz meg.

Mihelyt a hímivarsejt megtermékenyíti a petesejtet, történik valami, ami az anyagcsere szempontjából nukleáris robbanással ér fel. A fogantatás pillanatában – azaz amikor az egyik és a másik szülő fél-fél DNS-e kombinálódik – osztódási és fejlődési vágta kezdődik, amely igazán látványos. Immár a mitózis zajlik, amelynek során a sejtek osztódnak, hogy saját pontos másolataikat hozzák létre, s nem azt a zűrzavart, amellyel a hímivarsejt és a pete termelődése kezdődik.

Ez a rendkívüli gyorsaság azonban azzal jár, hogy a mitózis ugyancsak veszélyes, mert itt is olyan hibák következhetnek be, amelyek jóval a születés előtt végét vethetik az életnek.

A veleszületett állapotnak – rendellenességeknek, amelyekkel a csecsemő születik – számos oka lehet.

Először is vannak külső okok. Ezek lehetnek fizikaiak, mint annak a magzatvíznek a hiánya, amely úgy védelmezi a fejlődő magzatot, hogy testére nyomást gyakorol, és ezt a nyomást folyamatosan fenntartja. Előfordulhat az is, hogy az anyát (esetleg a nagyanyát) sugárzás éri vagy higannyal érintkezik. Esetleg ő maga teszi ki magzatát olyan veszélynek, mint például az alkohol. A vírusok ugyancsak súlyos külső fenyegetést jelentenek. 1918-ban a spanyolnáthajárvány például világszerte 50-100 millió emberrel végzett, és különösen súlyosan érintette a fiatalokat. Az Egyesült Államokban a terhes vagy termékeny korban lévő nők körülbelül egyharmada fertőződött meg, és az országban hosszú távon végzett egészségügyi kutatások megállapították, hogy azok a gyerekek, akik anyjuk méhében voltak, amikor az megkapta az influenzát, sok évvel később egészségkárosodást szenvedtek. Ha az anyák terhességüknek nagyon az elején kapták meg az influenzát, gyerekeik nagyobb hajlamot mutattak a diabéteszre. Az influenzafertőzés a terhesség korai vagy középső szakaszában jelentősen fokozta gyerek esélyeit arra, hogy élete egy későbbi időpontjában, sőt akár időskorában is, szívbeteggé váljék. A terhesség utolsó hónapjaiban az influenza azt okozhatta, hogy a gyerek fogékonyabbá vált a vesebetegségekre, miután eljutott a késő felnőttkorba.

Feltételezzük, hogy az influenzavírus stressznek tette ki a magzatot, és egy elmélet – a sok közül – úgy tartja, hogy az ilyen stressz hatására a létfontosságú szervek vérellátása átirányítódik az agyhoz, hogy védelmezze azt. Ez biztosítja a túlélést, de előprogramozza egyes szervek ötven, hatvan vagy még több évvel későbbi elégtelen működését. A különböző szervek természetesen más és más időben alakulnak ki a terhesség során, ezért bír jelentőséggel, hogy melyik trimeszterben kapta meg az influenzát az anya.

Olvasóm most esetleg aggódik, hogy a világ legújabb pandémiájának vajon nem lehetnek-e hasonló hatásai, a Covid–19 azonban remélhetőleg egyáltalán nem befolyásolja majd hosszú távon azoknak a gyerekeknek az egészségi állapotát, akik ebben az időben fogantattak, és élték méhen belüli életüket: a spanyolnátha a fiatalokat érintette jelentős mértékben, a Covid azonban általában az időseket vette célba. E kérdésre hosszú távú vizsgálatok adják majd meg a választ, olyan tanulmányok, amelyeket nekem sajnos nem lesz már lehetőségem elolvasni.

Másodsorban a veleszületett rendellenességeknek, hasonlóan szerencsétlen módon, okai lehetnek öröklött családi gének. Hogy ezek milyen majdani zavarok okozói lehetnek, a születéskor még nem állapítható meg, mert egyes gének hatásai éveken át rejtve maradnak, mire végül betegséget vagy halált okoznak. Nagy többségük az élet első néhány éve során megmutatkozik, a Huntington-kor azonban negyven, ötven, sőt esetleg hatvan éven át szunnyad.

A veleszületett problémák harmadik és legáltalánosabb csoportját a génhibák jelentik. Bekövetkezhetnek egy-egy spermium kialakulása során (ez a folyamat esetleg [a fogantatás előtt] mindössze néhány héttel játszódik le), vagy a petesejtek létrejöttekor (amely a távolibb múlt eseménye, és a nagyanya méhében történik meg). Félremehetnek a dolgok ezenkívül a sejtek fogantatást követő, intenzív tempójú sokasodása során. Sőt, ha történnek hibák a terhesség során, e hibák a legvalószínűbben az első négy hét során következnek be. A szervek – természetükből adódóan – olyan közel vannak egymáshoz, és fejlődésük olyannyira kölcsönösen függ egymástól, hogy ebben a fázisban egy-egy hiba gyakran végzetesnek bizonyul. S még ha nem kerül is sor vetélésre, a magzat pedig egészen a szülésig életben marad, ezek a korai hibák az agy vagy a szív olyan súlyos károsodását okozhatják, hogy a baba csak rövid ideig él.

Ezzel ellentétben a terhesség kései szakában bekövetkező hibák képesek olyan születési rendellenességeket okozni, amelyek nem válnak azonnal nyilvánvalóvá, és esetleg soha nem is fedezik fel őket. Olykor olyan veleszületett szívdefektusokkal találkoztam egy-egy idős ember boncolása során, amelyek nem okoztak halált vagy betegséget, s amelyekről soha senki nem tudott.

Lehet, hogy egy csecsemő épségben megérkezik ebbe a világba, de ettől még számos veszély leselkedhet rá élete hosszú útján. Azok, akik túlélik a születést, életük minden bizonnyal legveszélyesebb évének kezdetén találják magukat. A halál kockázata ezután jelentősen csökken, és egészen ötvenöt éves korunkig nem is kerülünk ismét annak az első esztendőnek a veszélyei közelébe. Ekkor azonban elkezdik szedni áldozataikat a káros magatartásformák, az idősödéssel összefüggő betegségek, balesetek, amelyek talán annak következményei, hogy nem ismerjük fel képességeinknek az életkor okozta hanyatlását, [továbbá] a természetellenes hatások, amilyenek a környezetszennyezés vagy egy gyilkos házastárs, sőt még az említett észrevétlen születési defektusokat is ide sorolhatjuk.

Ha Fergusson Bellre pillantottam, láttam, hogy elhanyagolták, ámbár ezt különös módon csak pelenka okozta felmaródás jelezte. Sápadtsága és felfúvódott hasa láttán azonban meglehetősen biztosra vettem, hogy halálában szerepet játszott valamilyen veleszületett rendellenesség. Vajon egy vírus okozta, amelyet anyja kapott el? Vagy netán egy hiba, amely akkor következett be, amikor sejtjei az anyaméhben sokasodtak? Bármi volt is, abban az életkorban jelentkezett, amikor a legtöbb csecsemőt elválasztják.

Fergusson hasa fel volt puffadva. A folyadék, amely egyik tüdejének összeesését okozta, úgy átitatta minden szövetét, akár egy frottír arctörlő kendőt: ez azoknak az ozmotikus változásoknak az egyértelmű jele volt, amelyekre akkor került sor, amikor megállt a szíve – úgyhogy halálát talán veleszületett szívhiba okozta.

De ha nem a szíve, akkor micsoda?

A folyadék hatásai ellenére testének belseje hibátlannak tűnt. A fantasztikus táj kilenc hónap alatt teremtődött meg, de évezredek során vált tökéletessé. Valahányszor csak látom, és ez sok ezerszer megtörténik velem, gyönyörűséggel tapasztalom, ahogyan a szervek a megfelelő üregben, mint egy fészekben, a megfelelő módon helyezkednek el, és mindegyik úgy lett megtervezve, hogy megfelelőképpen járuljon hozzá az élő test működéséhez.

A csecsemők legszebb szerve az agyuk. Tökéletesen kifejlődött, de még nem szilárdult meg. Először csak az agyhártyák tejüveg ablakán át látjuk, amelyek beburkolják. Az alatta lévő anyag sárgásszürke, helyenként áttetsző, felületét vörös véredények lenyűgöző hálózata borítja. A kéreg, amely fedi, világosbarna, akár a finom bőr, de sokkal vékonyabb. Némelykor a húsvéti csokoládétojás fóliaburkolatához hasonlítják, de a „kéreg” vagy a „fólia” szavak az előtt a zarándokot megszégyenítő állhatatosság előtt hódolnak, amellyel az agy ősi földrajzi térformáit, völgyeit és hegyeit követi.

A gyermekagy a kéreg alatt lágy és zselatinszerű, külső formájában dióra emlékeztet, méretében, színében vagy konzisztenciájában azonban nem. A dió belsejében a kicsi agya halvány színű; érése során fehéredik ki, más szóval aközben, hogy az elkövetkező huszonöt esztendő során folytatódik az idegsejtek mielinhüvelyének kialakulása. És ez alatt jóval mélyebben van még valami szürke: az eltemetett majomagy szürkéje. Ez az a rész, amelyről tudatos elménk megfeledkezik, amely akkor is tovább dolgozik, amikor testünk szembeötlő funkciói cserben hagynak bennünket. Állhatatos, láthatatlan barátunk, amely működésben tartja szívünket, lélegzésre bírja tüdőnket, támadásba küldi immunrendszerünket a behatolók ellen, egyensúlyban tartja hormonjainkat, pislogtatja szemünket… ez az automatikus rendszer néma, de szakadatlanul tevékenykedik.

Fergusson agya szép volt, és nem mutatott nyilvánvaló elváltozásokat, mi több, összes szerve egészségesnek tűnt. Talán egyet kivéve: mintha a mája túlságosan nagy lett volna. A máj nagy szerv, és csecsemők esetében különösen nagynak tűnik. Színe földszerű, mély vörösesbarna, és a has jobb felső részén található, de akkora, hogy átnyúlik a bal oldalra is. A máj megtévesztően esetleges pozíciója, az, ahogyan lustán ráterül más szervekre, engem egy nagy macskára emlékeztet, amely egy maga választotta, napsütötte helyen heverészik.

– Ez érdekes lehet… – mondtam a rendőröknek.

Nyújtogatták a nyakukat, miközben Fergusson máját vizsgáltam. Nem voltam biztos a dolgomban, mielőtt nem metszettem bele, majd – ez régi szokásom – a boncterem lámpái alá nem tartottam a pengét. Amikor azonban az acél nem csillogott úgy, ahogyan kellett volna, már tudtam, mit látok. Zsírt. Fergussonnak zsírmája volt.

A máj megnagyobbodásának és elzsírosodásának első számú okát, a mértéktelen alkoholfogyasztást kizárhattam. Az ivás egy látványosan szép szerv durva bántalmazása, a máj azonban megbocsátó. Egy idősebb személy mája lehet zsíros egy jó kis éjszakai kimozdulás után, de rendbejön, ha gazdája egy darabig megtartóztatja magát. Ha valaki úgy dönt, hogy a – nagyszámú – jó kis éjszakai kimozdulást élete állandó elmévé teszi, a zsír állandósul. Egy megrögzött nagyivó máját tekinthetjük jókora darab libamájpástétomnak. Ilyenkorra súlyosan túltelítődik, és a zsírral átitatott sejtek kezdenek összeesni és pusztulni. Helyüket kötőszövet veszi át: ezt a folyamatot általában hegesedésként emlegetjük. A hegesedés akadályozza és megzavarja a vérellátást, emiatt pedig a maradék májsejtek nem jutnak oxigénhez. Az eredmény további hegesedés, sőt van egy fordulópont, ahol alkoholisták esetében már az absztinencia sem képes megállítani a betegség előrehaladását: a májzsugorodást. Így aztán a máj többé már nem duzzadt és zsíros, inkább emlékeztet egy savanyított uborkára. Kicsi, alaktalan, felszíne pedig kérges és gödrös.

Fergusson mája sima volt és szép, én azonban mégis teszteltem alkoholra, mivel egy kocsmában töltött este minden jelét mutatta. Az évek során az ilyen próbák megmutatták, hogy sok szülő ezen a módon csendesítette le csecsemőjét. Fergusson szülei azonban nem. Felerősödött bennem a gyanú: a sápadtság, a puffadás és a zsírmáj alapján csaknem biztos voltam abban, hogy a kisfiú balszerencséjére egy hibás gént örökölt.

Felpillantottam.

– Határozott meggyőződésem, hogy egy öröklött anyagcserezavar végzett vele.

A felügyelő pislogott.

– Az micsoda?

– Tucatnyi ilyen létezik. És ez a minden esetben öröklött rendellenesség okozza, hogy a szervezet nem tud átalakítani valamit a gyerek táplálékából, amely így felhalmozódik, s végül óriási bajt okoz.

– Erről még soha nem hallottam – mondta a halottkém.

– Olyan, mint a földimogyoró-allergia? – kérdezte a detektív.

– Nem allergia, de valószínűleg összefügg Fergusson táplálkozásával, és arra utal, hogy amikor bizonyos ételeket evett, valami nem működött rendesen.

– De csak hat hónapos… – szólt a felügyelő. – Mit ehetett, ami…?

– Azt hiszem, anyja éppen elválasztotta, és igyekezett rászoktatni a szilárd táplálékra.

A felügyelőt ez a magyarázat nem elégítette ki.

– Akkor miért nem fokozatosan tette, hogy rájöhessen, mi okozza a gyerek bajait?

Visszatértem a munkámhoz: minden tisztázatlan halálesettel kapcsolatban nagyon sok a vizsgálni- és feljegyeznivaló. Tudtam azonban, hogy a felügyelő, amióta csak látta a pelenka nyomán keletkezett súlyos felmaródást, ellenszenvvel viseltetik majd a szülők iránt. Több információra volt szükségünk – a szülőktől, de a kollégáimtól is –, ez ugyanis specialistáknak való eset volt. Az anyagcsere valamennyi veleszületett rendellenessége ritka, de nagyon sok van belőlük, ennélfogva vizsgálatuk a gyermekgyógyászat egyik, nagyon sok munkával járó ágazata.

Később, amikor megérkeztek Fergusson vér- és vizeletvizsgálatának eredményei, egyenesen egy gyermekgyógyászhoz vittem őket. A probléma azonosítása érdekében végigjártuk kórházam, a londoni St. George valamennyi számottevő specialistáját.

Kezdetben úgy tűnt, Fergusson halálát egy vírus okozta. Májában parvovírusra utaló immunfluoreszcenciát mutattak ki, a virológusok azonban későbbi vizsgálódásaik során arra jutottak, hogy ez az eredmény minden bizonnyal álpozitív volt. Ahogyan sejtettem, hamarosan ismét genetikai osztályokon-részlegekben találtuk magunkat, az anyagcsere veleszületett zavarainak számos szakértője vett körül bennünket (e terület kutatóinak száma napjainkban mértani haladvány szerint növekszik).

Tesztek igen kiterjedt körét végezték el, sokat vitatkoztak és tanácskoztak, mi több, körülbelül öt hónapig tartott, mire valamennyi szakértő egyetértésre jutott azzal kapcsolatban, hogy Fergusson valamiféle diagnosztizálatlan anyagcsere-gyengeségben szenvedett, amely csak akkor jelentkezett, amikor szilárd étellel táplálták. Szervezete képtelen volt feldolgozni a fruktózt, a közönségesen gyümölcsökben megtalálható természetes cukrot, és a létező leghétköznapibb anyagot, az étkezési cukrot.

A fruktóz döntő fontosságú állomása annak az anyagcsere-folyamatnak, amely a cukrokat sejtjeink működtetése céljából energiává alakítja. A szervezet létre tudja hozni a glikogént, az energiatartalékokat tároló vegyületet, az enzimek hiánya azonban annyit jelent, hogy lebontására és az energia felszabadítására nem kerülhet sor. Így azután a máj éppúgy megnagyobbodhat és elzsírosodhat, mint egy nagyivóé.

Az anyagcsere-specialista meglepetésének adott hangot, hogy az orvostudomány korunkra jellemző fejlettsége mellett egy csecsemő meghalhat ebben a ritka betegségben, amelyet észlelni lehetett és kellett volna, hogy Fergusson étrendjét még kellő időben hozzáigazíthassák.

Mi vezetett tehát Fergusson halálához? Véletlenek rendkívül szerencsétlen összejátszása. Amikor olvasni kezdtem a felügyelő feljegyzéseit, az volt érzésem, hogy ezt a gyereket nagyon szerették a szülei, akik mindent megtettek, amiről úgy gondolták, hogy a kicsi javát szolgálja. Apja nem orvos volt, hanem az alternatív gyógyászat művelője, s ő is, illetve az anya is mélységes bizalmatlanságot tápláltak a hagyományos orvoslás iránt. A gyereket ezért születése óta nem látta szakember: nem látogatta védőnő, súlyát nem mérték rendszeresen, nem esett át vizsgálatokon, és bizonyosan nem kapott védőoltásokat.

Mihelyt anyja hozzálátott, hogy elválassza Fergussont, szülei összeállítottak számára egy étrendet, amelyet felfogásukkal összhangban teljesen természetesnek, megfelelőnek, biztonságosnak és táplálónak gondoltak gyermekük szempontjából. Volt benne melasz, almaecet, méz, némi szójatej… plusz gyümölcs és zöldségek. A leghalványabb fogalmuk sem volt arról, hogy nagy gonddal kialakított diétájuk megöli majd a fiukat. Fergusson képtelen volt feldolgozni a gyümölcsöt, és nagyon valószínű, hogy a melasz, méz vagy szójatej összetevőit sem. Ezzel az étrenddel – tudtukon kívül – rettenetes hasmenést okoztak neki, amely a furcsa felmaródásokat okozta a bőrén, illetve végzetesen károsították májának működését is.

Kisfia állandó sírása miatti aggodalmában apja végül elvitte Fergussont egy kartársához, egy homeopatához, aki nyomatékosan ajánlotta neki, hogy keressenek fel egy általános orvost. Észrevette a csecsemő súlyos felmaródásait, és gyors megszüntetésük érdekében hagyományos krém alkalmazását sürgette. A konzultáció rendkívül bonyodalmas volt, mivel Fergusson végigsírta, az apa pedig igencsak rossz néven vette kollégája javaslatait. Dühösen ismételgette, hogy nem bízik a hagyományos medicinát művelő orvosokban, és hogy bizonyosan nem folyamodik majd recept nélkül hozzáférhető gyógyszerhez: úgy vélte, ezek csak a tüneti kezelés eszközei.

Minderről értesülve már nem tudtam olyan mélyen együttérezni a gyermekét elvesztő férfival. De vajon csakugyan olyan súlyosak voltak a felmaródások? Kézbe vettem a boncoláskor készült fotókat, és igen: a sérült terület kiterjedt volt; véres, eleven hús. Két héttel azután, hogy az apa elutasította kollégája tanácsát, a kisfiú halott volt. Természetesen öröklött betegsége, és nem a felmaródás végzett vele, én viszont biztosra vettem, a felügyelő azt gondolja majd, hogy amikor a gyerek állapota olyan sokat romlott az elválasztás idején, a szülők legalábbis hanyagok voltak, hiszen nem kerestek fel orvost, sőt még az általuk összeállított étrendet sem vizsgálták felül.

Hozzám írt levele visszafogott hangú volt: „Lehetséges, hogy Mr. Bell mélyen gyökerező meggyőződése befolyásolta ítéletét a fiával való bánásmódot illetően.” Tény, hogy az ilyen örökletes rendellenességeket az általános orvos hamar észreveszi, és ennek megfelelően jár el. A defektus pontos természetének azonosítása néha késedelmet szenved, mert számos anyagcserezavar létezik, s a legtöbbjük ritka. Mihelyt azonban azonosítják, egy egyszerű étrendmódosítás rendszerint mindent megváltoztat. Ahogyan feltételeztem, a felügyelő rámutatott erre, és jelezte, hogy folytatni kívánja az eljárást Mr. és Mrs. Bell ellen.

Örültem, hogy a koronaügyészi hivatal nem értett egyet vele. Belléknek, amikor észlelték, hogy Fergusson beteg, ideális esetben ki kellett volna kérniük egy orvos véleményét, ám azt tették, ami saját meggyőződésük szerint a legjobb volt gyermeküknek. Nem tudhatták, hogy Fergusson olyan rendellenességben szenved, amely tízezerből – vagy mint némelyek gondolják, százezerből – egyetlen gyereket érint. A továbbiakban is meglehetősen együttéreztem Bellékkel, és reméltem, hogy hallok még felőlük. Csakhogy ismét találkoznom kellett velük, s ügyüknek ezúttal saját életemben támadt furcsa visszhangja. Az igazságügyi patológust akkor hívják, ha hirtelen vagy tisztázatlan eredetű haláleset történik. Néha magára a helyszínre, és mindig a holttesthez. Talán különleges viszonyban vagyok a holtakkal, és nem érzem azt a félelmet, sőt viszolygást, mint a legtöbb ember, ha holttestet lát. A halottaknak nem lehet ártani. Nekem minden holttest – a halál okától függetlenül – az ember rendkívüli sebezhetőségét példázza. Bennem a holtak együttérzést ébresztenek. Mezítelenül, csendes mozdulatlanságban fekszenek, védtelenek és ártalmatlanok. Minden, ami az életük során bonyolult volt, most egyszerű, nincsenek már titkaik, és amit fontosnak tartottak, már lényegtelen.

Az én alapkérdésem így hangzik: miért halt meg ez a személy? Az igazság kiderítéséig olykor hosszú utat kell végigjárnunk, amely ott kezdődik, ahol a holttestet megtalálták, s amelynek következő állomása a boncterem. Innen szakértők hosszú sorát érintve kanyarog tovább – valamint orvosokét, akik közt lehetnek légy-, pollen-, vérfröccsenés-specialisták, kriminálpszichológusok –, majd igazságügyi laboratóriumokon keresztül halad, amelyekben ma immár minimális DNS-mennyiségek elemezhetők, ballisztikai események rekonstruálhatók.

Az igazság azonban olykor minden igyekezetünk ellenére nehezen deríthető ki, s a halál rejtély marad. Néha az igazság összetett. Ahol nyilvánvaló, hogy bűncselekmény történt, a folyamat vége reményeink szerint vádemelés – vagy legalábbis korrekt bírósági eljárás. Esetemben az, ami a boncolással kezdődik, végződhet a tárgyalóteremben, a tanúk padján, ahol akár órákat (néha napokat, sőt heteket) tölthetek, miközben a védelem és a vád értelmezi, újraértelmezi és kétségbe vonja orvosi szakvéleményemet.

Munkám révén tehát rendkívüli közelségbe kerülök vízbefúltakkal, olyanokkal, akiknek teste az oszlás legkülönbözőbb fázisaiban van, a megégettekkel, a szerencsétlenekkel, a kétségbeejtően boldogtalanokkal, a meggyilkoltakkal… egyetlen nap folyamán egyaránt átélhetek elragadtatást, zavarodottságot és mélységes szomorúságot.

Néha el kell menekülnöm, hogy felejtsek és talpra álljak a hatalmas érzelmi megterhelés után, amelyet a halottak jelentenek… bármennyire próbálok is szenvtelen maradni. Életemnek abban a korszakában a vakációk jelentették a kikapcsolódást. Kipróbáltuk Görögországot, Törökországot, a szokásos úti célokat, ahol forró homok várt… de az otthonnak nem volt párja. Elsősorban anyósom-apósom otthonában éreztem jól magam. A Man szigeti nagy házból fantasztikus kilátás nyílt a tengerre és a hullámok felett vonuló viharokra. Volt bőven tengerpart, kirándultunk a hegyekbe és a mocsárvidékre is… de semmi sem ért fel a szívélyes fogadtatással, amelyben feleségem szülei, Austin és Maggie részesítettek bennünket. Sütkéreztem kedvességükben, örömmel töltött el, hogy örülnek nekünk és annak, hogy együtt lehetnek két gyermekünkkel. Lenyűgözött, hogy mielőtt még tudatosult volna bennem, mire is vágyom, ők már ízletes ételekkel, pompás malátawhiskyvel kínáltak, esetleg alaposan begyújtottak a kedvemért.

Alig néhány ember akad, akik igazán gazdagabbá teszik életünket, de Austin és Maggie ezek közé tartoztak. Én pedig itt, Man szigetén döbbentem rá először, hogy a halottak egész napos vizsgálata egy steril boncteremben, majd a hazatérés egy házba, amelynek falai közt csendben zajlanak mindennapos tevékenységeink… nos, egy kissé sivár is lehet.

Austin és Maggie rendkívül aktív társadalmi életet éltek. Ha náluk időztünk, koktélhoz öltözve indultunk el hazulról, beszélgettünk és nevetgéltünk a barátaikkal, majd továbbindultunk valahová vacsorára. Ennél semmi sem különbözhetett volna jobban otthoni életünktől. Két elfoglalt orvosnak nem volt ideje vacsoravendégségekre, nemhogy koktélokra. Néhanapján meghívtuk szomszédainkat valamilyen étkezésre, de ha elnéztem a sürgő-forgó Maggie-t és Austint, nyilvánvalóvá vált számomra, milyen gyatra házigazda vagyok, és mennyire nincs tehetségem látogatók fogadásához.

Abban az évben Geoff unokafivéremnek teljesen véletlenül éppen akkor akadt valamilyen üzleti ügye Man szigetén, amikor mi is ott töltöttük egyik vidám, zajos vakációnkat, és pontosan akkoriban, amikor nyakig benne voltam a Fergusson Bell-ügyben. Különleges kapcsolat fűzte őt gyerekkoromnak anyám korai halála előtti szakaszához. Anyja az én anyám nővére volt, s olykor előfordult, hogy nagynénémre pillantva vagy beszédének egy-egy jellegzetessége hallatán még felnőttkoromban is hatalmába kerített az érzés, hogy valami ismerőset látok-hallok. Egy-egy nagynéni, rokon vagy unokatestvér alkalmanként ilyen hatással volt rám: lehetővé tették, hogy megpillantsam azt a nagyon fontos személyt, akit elveszítettem.

És mintha e kapcsolat nem lett volna elegendő, Geoff és én sráckorukban a legjobb barátok voltunk. Gyakran meglátogattuk egymást Londonban, orvostanhallgató koromban. Ő utóbb kivándorolt Ausztráliába. Ezután alig volt közvetlen kapcsolatunk, de családi csatornákon értesültem próbálkozásairól. Szörfözött, gazdálkodott, egy hotelt igazgatott a farmjáról, aztán disc jockey lett… mostanra azonban elveszítettem a fonalat. Nem tudtam figyelemmel kísérni különböző házasságait és gyermekeinek sokaságát sem. Annyi biztos, hogy mindez egyáltalán nem lepett meg. Geoffnak mindig is az volt a végzete, hogy kevésbé konvencionális legyen nálam. Én voltam az összeszedett középiskolás, Geoff viszont még az általános iskola utolsó évében szokásos versenyvizsgát sem tette le. Valami, amit a vizsgára menet egy televízió-üzlet kirakatában az egyik képernyőn látott, úgy elszórakoztatta, hogy késve érkezett, és már nem próbálkozhatott.

Attól féltem, megjelenése Man szigetén a kultúrák összecsapását provokálja majd ki: személyében egy alternatív életformát képviselő ausztrál érkezett az eléggé szabálykövető gyarmattartók közé. Alábecsültem azonban Maggie-t és Austint, és elfeledkeztem Geoff könnyed sármjáról. Néhány óra elteltével mintha már évek óta ismerték volna egymást, ami pedig engem illet – nos, srácok voltunk újra, beszélgettünk, tréfálkoztunk egymással. Geoff krikettezett a tengerparton, elképesztően valószínűtlen történeteket adott elő az ausztráliai életről, farmkerítéseket javított meg, kitessékelte Maggie-t a konyhából, és ragaszkodott ahhoz, hogy ő főzze aznapi vacsorát, és egyaránt elbűvölte a gyerekeket és a kutyákat.

E három nap során Geoff és én tettünk együtt néhány hosszú sétát, amelyek során családunkról és a múltról beszélgettünk. Elmesélte, hogy egy ideig a „Semmi Közepén” élt. Nagyra becsülte az őslakókat, később pedig különféle gyógyítókkal találkozott, akik távol tartották magukat a nyugati medicinától, de figyelemre méltó eredményeket értek el súlyos betegeknél. Geoff nagy kedvelője volt a figyelemre méltó eredményeknek. Emlékeztem, hogy gyerekkorunkban kipróbáltunk valamiféle hajolajat, amelyet persze ő szerzett. Hatására hajunknak a normális tempó kétszeresével kellett volna nőnie: a hosszú haj abban a korszakban rendkívül kívánatos volt az ifjúság és mulatságosan bosszantó az idősek körében. Úgy tűnt, nálam nem hatott, de Geoff közölte, hogy az ő haja egyetlen hét alatt több arasszal nőtt, és szőkébb lett.

Megálltunk a tengerparti ösvényen egy sziklánál, magasan a víz színe felett, olyan magasan, ahová még a hullámtörés zaja sem hallatszott fel. Geoff itt mondta el nekem, hogy csomók vannak a nyakában, és hogy miután visszatért Ausztráliába, gyógyító barátja kezelni fogja őket.

Megkérdeztem, akarja-e, hogy megvizsgáljam.

Megvonta a vállát, kibújt a pulóveréből, és a nyaka felé irányította ujjaimat.

– Remélem, nem azzal a hajolajjal kezdődött – mondtam. Geoff azonban nem nevetett. – Óriási volt az a cucc, bárcsak megtartottam volna belőle valamennyit.

Ujjaim most értek a bőréhez, közvetlenül állkapcsa oldalsó szöglete alatt. Könnyen kitapintottam a csomókat, szilárdak, gumiszerűek voltak.

– Ez fáj? – kérdeztem.

– Nem.

– Van belőlük másutt is?

Geoff nem tagadta meg magát, és kezdte levetni ruháit. Felemelte a két karját, és szőrös hónaljába irányította ujjaimat. Csomócskák voltak ott is. Szilárdak és gumiszerűek.

– Itt is vannak.

Kibújni készült nadrágjából, de leállítottam.

– Nem kell többet látnom… gondolom, az ágyékodban vannak, igaz?

– Igen. A gyógyítóm azt mondja, hogy némi ezüstre van szükségem, mert az közelebb visz a földhöz. Szerinte ezek a csomók azt jelzik, hogy az utóbbi időben túlságosan sokat gondolkodtam a múlton, és meg kell állapodnom a jelenben…

Ismét felvette a ruháit, szikár, barna teste kirajzolódott a mögötte lévő felhők előtt. Alattunk a tenger mélységesen mélykék volt. A könnyű tengeri ködnek, amely be szokta borítani Man szigetét, itt saját neve van, Manannan Köpenyének hívják. Az én fejemben is valami ilyen köd gomolygott: felfogni igazából nem tudtam, de határozottan éreztem. Szomorúságot. És ennek kegyetlen ikertestvérét, a veszteséget.

Unokatestvérem és legrégebbi barátom kitartóan bámult rám.

– Dick…?

– Ez az ember… a gyógyító, ugye nem orvos?

– Dehogyis orvos! Nem hisz ezekben a dolgokban.

– De be van avatva az őslakosok gyógymódjaiba?

– Egy fenét! Töltött ugyan valamennyi időt vele, de igazán csak a saját elméleteiben hisz, amiket ő próbált ki. Kiment egyedül a Semmi Közepére, hogy gondolkodjon, és rengeteg… felismerés birtokában tért vissza. Rengeteg tudás birtokában. Bár tudnál találkozni vele, Dick.

Titkon örültem, hogy nem találkozom majd a gyógyítóval, aki azt hiszi, hogy azokat a göböket a nosztalgikus gondolkodás okozta, s most azt állítja, hogy az ezüst majd meggyógyítja őket.

– Geoff, jársz te rendes orvoshoz?

– Nem.

– Tennél nekem egy szívességet? Csak most az egyszer! Elmennél mégis, ha hazajutottál?

Erősködött, hogy maradéktalanul megbízik a gyógyítójában, de meggyőztem, hogy a kedvemért mégiscsak menjen el egy rendes orvoshoz, ő pedig végül beleegyezett.

Mégis aggódtam, és nem sokkal hazaérkezése után felhívtam Ausztráliában.

– Tudod, milyenek az orvosok, Dick, nyilván te sem teszel másként… összeszednek egy rakás hosszú szót valami teljesen egyszerű dolognak a leírására.

A hosszú szavak a következők voltak: „diffúz nagy B sejtes limfóma”. Az a teljesen egyszerű valami rák volt. Meglehetősen biztosra vettem, hogy valamilyen limfómája van, esetleg leukémiája, de mindkettő hatásosan kezelhető. Így aztán bíztam abban, hogy a rákot vagy meg lehet gyógyítani, vagy hosszú-hosszú ideig kordában lehet tartani. Ha Geoff nem hallgat többé a gyógyítójára.

– Aha, a doki azt mondta, hogy ez egy lassú fajta, szóval azt hiszem, van időm rá, hogy Brian foglalkozzon vele.

– Brian?

– A spirituális és fizikai gyógyítóm.

– Tehát ez az a Brian, aki ezüstöt akar adni neked?

– Igen, el is kezdte a kúrát, és nagyon bízik benne, hogy hatásos. Sőt, azt hiszem, a csomók valamennyire már összébb is mentek.

– Geoff, ez csak akkor lassú rák, ha kezelik. Ha nem, akkor…

– Kezelem, ezüsttel kezelem. Brian tudja, mit csinál.

Geoff ezután kevesebb mint egy évet élt. Örültem, hogy találkoztunk egymással Man szigetén, csak azt sajnáltam, hogy mint kiderült, utoljára. Halála indokolatlanul korai volt, és nagyon haragudtam erre a Brianre, az ezüstjével meg az egész ostobaságával együtt. Különösen amikor Geoff özvegye, akit felhívtam, hogy kifejezzem részvétemet, és beszéljünk a férjéről, elmondta: eladták a farmot, hogy fizetni tudják a kezelését.

– Hagyományos orvoslással nem is próbálkoztatok? – kérdeztem rosszallóan.

– Ó, dehogynem. A végén rávettek bennünket, de mondanom sem kell, semmit sem használt – felelte.

– Mert elkéstetek vele!

Meg sem hallotta.

– Brian figyelmeztetett bennünket, hogy csak az időnket vesztegetjük a doktorokkal, és mint rendesen, igaza is volt. És tudod, amikor Geoff haldokolt, Brian meg bejött, és látta, hogy oxigénre rakták, azt mondta: „Kikapcsolom azt az izét, hiszen megmérgezik vele.”

Nem maradt több mondanivalóm. Semmi értelme nem lett volna Briant a történetnek ebben a szakaszában sarlatánnak nevezni. Telefonáltam néhányszor Geoffnak, mialatt a „kezelést” kapta, és világos volt számomra: pszichológiailag és filozófiailag már annyit invesztált ebbe a gyógyítóba, hogy többé nem képes feladni hitét. A szerencsejáték-függőhöz hasonlóan egyet tehetett: még több és több pénzt áldozott fel.

Geoff feláldozta életét hiedelmei oltárán. Ezek nem alapultak semmiféle meggyőző bizonyítékon, és nem volt morális vagy politikai jellegük sem: egyszerűen személyesek voltak, és olyan szerves részévé váltak lényének, hogy többé nem tudott lemondani róluk. Amikor pedig kevéssel Geoff halála után ismét megkerestek Fergusson Bell-lel kapcsolatban, rájöttem, hogy ugyanez áll Mr. Bellre is, habár itt egy kiszolgáltatott kisfiúnak kellett feláldoznia az életét apja nézetei miatt. Ezért kissé kevésbé rokonszenveztem a Bell családdal, amikor felhívott a Fergusson esetét vizsgáló egyik anyagcsere-specialista.

Belléknek ekkorra újabb fiuk született, s ezúttal nem sikerült kijátszaniuk a Nemzeti Egészségügyi Szolgálat figyelmét. A szakértő úgy gondolta, feltétlenül el kell végezni egy tesztet a második Bell babán, nehogy ő is Fergusson sorsára jusson: mindkét szülő hordozta ezt a recesszív gént, ezért 75 százalék volt a valószínűsége, hogy a gyerek vagy maradéktalanul örökölte a rendellenességet, vagy pedig a hordozója. A Fergusson újszülött öccsével kapcsolatos igazságot egy fruktózintolerancia-teszttel gyorsan ki lehetett mutatni.

Az elvégzéséhez azonban [Belléknek] kórházakkal és orvosokkal kellett felvenniük a kapcsolatot, továbbá infúzió alkalmazására is szükség volt. Az apa kereken megtagadta ezt a hagyományos gyógyászati beavatkozást, és keményen küzdött ellene. Az egyik lehetőség a gyerek megoltalmazására és apa kifogásainak hatástalanítására az ígérkezett, ha a két csecsemő DNS-ének szekventálásával megállapítják, hogy vajon Fergusson és testvére ugyanabban a fruktóz-intoleranciában osztoznak/osztoztak-e. Ez akkor bonyolult eljárás volt, de egy laboratórium nagyvonalúan felajánlotta, hogy megpróbálkozik vele. A specialista ekkor megkérdezte: megőriztem-e a néhai Fergusson egy szövetmintáját, amelynek alapján el tudnák végzeni a feladatot? Lehetővé tenné számukra az intoleráns gén izolálását.

Igen, megőriztem – és a második fiú is hordozónak bizonyult. Ez annyit tett, hogy egy napon továbbadhatta a tulajdonságot gyermekeinek, s ha azok oly balszerencsések, hogy anyjuk is hordozza ugyanazt a gént, fruktóz-intoleranciában szenvednek majd. Magát a fiút azonban nem érintette.

A szomorú történet tehát szerencsésen végződött, amit csak kissé árnyékoltak be az apa további kalandjai az alternatív gyógyászatban. Sok ember bizalmatlan a hagyományos medicina módszereivel szemben, amíg egészséges, de amikor megbetegednek, és kezelésre van szükségük, változtatnak nézeteiken. Mr. Bell nem titkolt ellenszenve a konvencionális orvoslással szemben fia halála után sem enyhült. Együttérzésem e gyermekét gyászoló szülő iránt teljességgel elpárolgott, amikor megtudtam, hogy bármiféle ehhez szükséges képesítés nélkül a Mr. helyett a dr.-t kezdte használni neve előtt, és nyilvánosan állította – amivel valószínűleg máig sem hagyott fel –, hogy módszerei alkalmasak a rák és más súlyos betegségek gyógyítására. A nézeteit osztókat arra bátorítja, hogy fordítsanak hátat a kemoterápiának, a sugárkezelésnek vagy bármely más elismert rákgyógyászati eljárásnak, s helyette az ő gyógymódját tegyék magukévá. Akiket ő kezel, azoknak legalább feltételezhetően van választásuk. Geoff unokafivéremnek is volt, de ő a halált választotta. Mr. Bell csecsemő fiának természetesen nem volt választása. És ez a Fergusson Bell-eset kritikus pontja: Belléknek az a joga, hogy elutasítsák a hagyományos orvoslást, ütközött Fergussonnak az életben maradáshoz való jogával. Ezzel a döntéssel – kevésbé közvetlen módon – minden szülő szembesül, amikor arról dönt, beoltassa-e gyermekét. Azoknak, akik minden információnak a birtokában vannak – éspedig nem hamis információknak –, a döntés pillanatában azt kell szem előtt tartaniuk, hogy a kanyaró okozta halál vagy a súlyos szövődmények veszélyei saját gyermekük és általában a társadalom szempontjából súlyosabbak az oltás kockázatainál. Ennek ellenére sok szülő dönt úgy, hogy nem oltatja gyermekét.

Igencsak nehezünkre esik feladni meggyőződéseinket. És milyen nehezére eshetett az önjelölt doktor Mr. Bellnek beismernie, hogy fiának olyan betegsége volt, amelyet a konvencionális orvoslás tudott volna kezelni, az ő saját módszere viszont nem. Ha ezt elismeri, nem csupán a hite rendül meg, át is kellett volna értékelnie korábbi nézeteit. Ő azonban nem állt készen gondolkodásának ilyen alapvető megváltoztatására. Hiedelmeivel szakítva talán elgondolkodott volna azon, kicsoda ő is valójában. Egész életünk során definiáljuk és újradefiniáljuk magunkat: néha az öregkort elérve memóriánk is odalesz, s vele ez a definíció is. S akkor aztán kik vagyunk?

Geoff halála ejtett ismét alaposan gondolkodóba a Bell-üggyel kapcsolatban, s bírt rá arra, hogy megváltoztassam a véleményemet. Most úgy tetszik, félig-meddig azt kívánom: bárcsak sikerrel járt volna a detektívfelügyelő, amikor megpróbált vádat emeltetni.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Merriweather – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0

Tartalom

A szerző megjegyzése

Prológus

I

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Köszönetnyilvánítás