2012

KETTEN ÁLLTAK A KEZDŐKÖRBEN, a pálya közepén. Két fiatal fiú, akik úgy néztek a labdára, mint vadász a prédára.

A bíró ujjai a labdára tapadtak. Az idő lassacskán, ólomlábakon vánszorgott.

Egy. Két. Egy. Két.

A két fiú ugrásra készen állt, várt, figyelt. Hamarosan felharsan a sípszó, elkezdődik a mérkőzés, és ők ketten ismét megpróbálják bebizonyítani, amit minden héten, minden meccsen újra és újra: hogy ők a legjobbak. De mindenki tudta, hogy legjobból, a nagybetűs Legjobból csakis egy lehet.

Az egyikük, Tóth Ádám, bőven meghaladta a 190 centimétert. Lehajtott fejjel, fél szemét a labdán tartva türelmesen várta, hogy szabad utat kapjon. A síp fütyülő hangja olyan hormonokat szabadított fel a testében, ami színtiszta örömforrással és adrenalinnal párosult. Állatias reakció. Egyszer olvasott egy cikket, amiben arról írtak, hogy a kutyák a zacskó zörgésének hatására euforikus állapotba kerülnek. Ő is egy állat volt a maga módján, egy másfajta kutya: olyan, ami a síptól indult be. Kirázta a hideg, ha meghallotta. A pálya ilyenkor elhalványult körülötte, a szurkolók eltűntek, kizárólag ő maradt és az ellenfelei. Negyven perc, mindössze ennyi ideig tart a játék. Ez a negyven perc volt az élete, és ezért mindig, mindent beleadott. Kihasználta a csontos karjait, a széles vállait, a kellemetlenül nagy és mély hangját, amellyel gyakran kiabált a játék alatt, hogy a labdát követelje, utasítgasson vagy veszekedjen a bíróval. Hatást gyakorolt. Félelmetesnek találták, mivel Ádám elment a falig, ha a győzelem volt a tét, bármit megtett, hogy győztesen hagyja el a pályát, és ezt szó szerint kell érteni. A bármit az ő esetében valóban bármit jelentett.

Ádám a dombóvári gárda legerősebb játékosa, már ami a pontszerzést és a lepattanókat illeti.

A csapat vezére, igazi hajtómotorja.

Az óriás, aki kiválóan bánik a labdával, és aki arra várt, hogy végre zöld utat adjon neki a bíró.

A vele szemben álló fiú ellenben nem volt túlságosan langaléta alkat. Dragan a csapata legnyurgább három játékosa közé sem került volna be a szigorú antropometriai mérések szerint, bár őszintén szólva ezt nem igazán bánta. Gyakran mondogatták neki, hogy a 186 centis magasságával nem viheti sokra, mert ez a sport a magas emberek világa, az óriások földje, de ő egyre csak rácáfolt ezekre a hangokra. Basszák meg! Ez volt a tömör és velős véleménye ezekről a primitív megállapításokról. Fingjuk sincs, hogy ez a sport a kitartásról és a szorgalomról szól. A kosárlabdában ugyanis nem kizárólag a méret számít, a közhiedelemmel ellentétben sokkal többet ér az ütemérzék, a robbanékonyság, a gyorsaság, és ő a korosztálya legjobbjai közé tartozott ezeken a területeken. Képes volt kompenzálni a méretből fakadó hátrányt, és most is ezt kívánta tenni.

Ráadásul Ádám ellen. Az ősi rivális ellen.

A bíró keze kettejük között pihent, az ujjaival közrefogta a játékszert.

Ádám és Dragan. Dragan és Ádám. Vajon ezúttal melyiküké lesz az előny?

A labda a magasba repült, a két játékos pedig elrugaszkodott, és ezzel kezdetét vette a meccs…

A lány nem igazán szerette a kosárlabdát. Gyakran viccelődött vele, hogy pont annyira untatja a játék, mint amennyire izgalomba hozzák a fiúk. Ezek a fiúk ugyanis helyesek voltak, vadak. Ő szerette a vad fiúkat, a kosarasfiúkat, ezt sosem titkolta. Azokat a fiúkat, akik nem bántak vele hímes tojásként. A kemény fiúkat. Le is feküdt velük, ha úgy adódott, és egész gyakran adódott úgy az utóbbi néhány évben. Na persze nem mindegyikkel, csak a legjobbakkal. Talán baj lenne? A nőket a győztes férfiak hozzák lázba, bár ezt néhányan nem hajlandók bevallani maguknak. Mindenki a győzteseket akarja, de vannak, akik nem képesek megszerezni őket, mert csúnyák, unalmasak és haloványok, és ezek a nők jönnek azzal a dumával, hogy nekik nem az alfa-hím kell.

De ő nem ilyen volt.

Dögös volt, és megnyerő.

A fiúk – férfiak – pedig szerették.

Felemelte a kezét, és tapsolt. A bőre természetes színe alig látszott a sok tetoválástól. Az alkarját egy hatalmas egyszarvú díszítette, aminek a lábai szívformát alkottak. A különcség jelképe.

Rámosolygott arra a magas fiúra, amelyik nem volt különösebben helyes. Volt benne valami vad, és kétségkívül ő volt az ellenfél csapatának vezére. A helyességet kárpótolja a férfiasság, gondolta. És a vállai szélesek voltak. Ő pedig szerette a széles vállakat. Vajon milyen lehet odalent? A gatyájában?

Az a másik mosolygott vissza rá, amelyiket olyan jól ismerte. Ő helyes is volt, és nem kevésbé vad. A szőke haja olyan szépen csillogott, hogy a nők megirigyelték volna. Élénken villogó barna szemei egy lesben álló saséra hasonlítottak. Róla tudta, hogy mit rejteget odalent. Szerette is. A széles vállakon túl a szép farkakat is nagyon szerette.

– Láttad őt? – szólalt meg a barátnője, és a lelátó másik vége felé mutatott.

Egy szőke hajú fiatal lány feszülten figyelte a meccset. Ez a csaj pont az ellentéte volt annak, amit ő megtestesített: visszafogott, jól fésült, illedelmesen viselkedő.

És unalmas.

– Hogy izgul a kis drága… – jegyezte meg a barátnője gúnyosan, majd visszafordult, és ezúttal a magas srácra bökött. – Vele is lefeküdtél?

– Még nem – felelte. Majd magában hozzátette: ami késik, nem múlik.

Unalmas sport, izgalmas férfiak és szex. Ma mind a hármat kipipálja. De vajon melyik lesz most a befutó? Melyik alfa? Még nem tudta…

A Siófoki Harcosok játszottak a Dombóvári Gyilkosok ellen. A két gárda közötti rivalizálást mindig óriási érdeklődés övezte. A tornacsarnok ezúttal is megtelt, sárga és piros színek domináltak a lelátón, amelyen egyetlen hely sem maradt szabadon. Nemcsak a két alakulat közötti ősi ellentét miatt jöttek el sokan a mérkőzésre, de a két sztárjátékos is vonzotta az embereket.

Tóth Ádám és Szalay Dragan.

A két fő esélyes arra, hogy a hazai kosárlabdasportágat új szintre emeljék.

Ódákat zengett róluk a nemzeti sajtó. Tehetségesek voltak, ehhez kétség sem fért, de harcosok is, és a harcosokat szerették a játékosmegfigyelők, akik a meccsre is eljöttek. Azt mondogatták róluk, hogy valóban megéri velük foglalkozni, mert valamelyikük, vagy akár mind a ketten sokra fogják vinni.

Kettejük rivalizálása túlmutatott a települések közötti sportversengésen. Megnyerő jelenségeknek bizonyultak a kosárlabdán túl; az iskolában, az önkormányzati rendezvényeken odafigyeltek arra, amit mondtak. Az arcuk komoly reklámértékkel bírt, így ha az egyiküknek jobban ment, mint a másiknak, annak komoly hatásai voltak a két település viszonylatában.

És a labda a magasba repült…

Ez alkalommal Ádám időzített jobban. Elrugaszkodott, majd az éles ívben repülő labda felé nyúlt hosszú karjaival. Természetesen nem mulasztotta el kitenni a szabad kezét, hogy Dragannak esélye se legyen a leérkezés után megtámadni a játékszert. Arra is maradt ideje, hogy odakiáltson neki: lúzer, mire a sárga színbe öltözött nézők egyszerre hördültek fel, válogatott szitokszavakat kiabálva vissza az ellenfél játékosának.

A meccs feszített mederben zajlott, hol a dombóváriak mentek el néhány pontra, hol a siófokiak. Dragan és Ádám sziporkázott; ha az egyikük dobott egy szép ziccert, a másik egy hárompontossal válaszolt, és így tovább. Beszédes, hogy a csapatuk pontjainak több mint ötven százalékát ők szerezték, de valójában minden játékot rájuk szerveztek. A sztárokra, akik miatt megtelt a csarnok.

Kevesebb mint fél perc maradt hátra a mérkőzésből, és a Dombóvár egy ponttal vezetett: 71:72. A siófokiak edzője azt javasolta, hogy ez alkalommal, az utolsó támadásra vessenek be egy cselt.

„Arra számítanak, hogy Dragan fogja eldobni az utolsó labdát – magyarázta. – Az összes játékosuk Draganra fog figyelni, ezt pedig ki kell használnunk. – Ezúttal Dragan felé fordult. – Miután elkezded a betörést a palánk felé, torpanj meg a büntetővonalnál. Máté ezután egyből elindul az alapvonalról befelé, és mikor pár lépésre van a gyűrűtől, passzold át neki a labdát. Ki fogjuk használni, hogy emberelőnybe kerülünk a festékben, mert ők rád figyelnek. Megnyerjük a meccset! Meg fogjuk nyerni a meccset!”

De Dragan nem a meccset akarta megnyerni, hanem a saját dicsőségét szerette volna öregbíteni, és ebből a monológból mindössze annyit szűrt le, hogy az edzője félre akarja állítani.

Elhatározta, hogy a saját feje után megy, és megnyeri a meccset a siófokiaknak. Ő, Szalay Dragan, nem pedig Kocsis Máté vagy bárki más. Mert ehhez nincs szükségük semmilyen cselre. Csakis miatta juthattak idáig! Csakis miatta!

Bedobták a labdát, majd Dragan kapta meg a játékszert. Látta, hogy Ádám kicsit beljebb áll, és ádáz tekintettel figyeli minden mozzanatát. Dragan még el is mosolyodott egy pillanatra, mielőtt begyújtotta volna a rakétákat. A védőjéről játszi könnyedséggel lefordult, majd elmosódott foszlányként érzékelte, hogy egy másik játékos próbál az útjába állni. Zsigerből átpattintotta a labdát a lába között a másik oldalra, és mikor alig néhány másodperc maradt hátra, megindította a betörést. Mindig is jól bánt a labdával. Az anyja azt mondogatta, hogy kis túlzással labdával a kezében született. Már egyévesen dobált, és egész kicsi korától kezdve elbűvölten figyelte a nagyok játékát a strandon a pályán. Egy az egy ellen verhetetlen volt. Világéletében. A nagyobbak ellen játszott, hogy fejlődjön, mert annyira fürge volt, és annyira jó csuklóval született. És megverte őket. A legtöbbször, persze.

Odaért a büntetővonalra. Látta, hogy Máté a terveknek megfelelően beindult befelé, ám az utolsó pillanatban Dragan mégis irányt váltott, és jobbról támadta meg a palánkot. Passz helyett – az edző terve helyett. A mozdulatával egy időben Ádám is akcióba lendült: a magas fiú szorosan felzárkózott mellé, majd amikor Dragan megemelkedett, hogy oldalról, jól kiemelve a labdát a palánkra pattintva bedobja, ő is felugrott. Dragan tudta, hogy Ádám rettentő magasra ugrik, és tisztában volt azzal, hogy a hosszú karjai miatt a palánk felső részére kell pattintania a labdát, hogy ne tudja blokkolni. Ezt annyiszor megtette már… és annyiszor sikerült neki! Ez az ő védjegye, a ziccer, az erő, a gyorsaság és a magasra pattintott labda, ami ellen még az óriási centerek sem tudnak mit tenni.

Ám Ádám most valamit máshogy csinált. Egy ütemmel talán később rugaszkodott el, mint szokott, így miután Dragan elengedte a labdát, a fiú még javában felfelé tartó mozgásban maradt, és az ujja hegyével ez alkalommal elérte a játékszert, ami a palánkról a gyűrű szélére pattant, majd le a padlóra.

A sípszó után kitört a hangzavar. A Dombóvári Gyilkosok megnyerték a mérkőzést, a pirosba boruló tömeg pedig ujjongott…

Csend.

A hangzavar lassacskán eltörpült a kosárpálya körül.

Dragan vett egy hideg zuhanyt, majd átvette a ruháját. Lassú mozdulatokkal húzta fel a melegítőjét. Nem siette el a dolgot, ugyanis tudta, hogy mi vár rá. Nem érdekelte különösebben. Sosem izgatták a többiek, hogy mit gondolnak, hogy milyen véleménnyel vannak róla. Nem foglalkozott másokkal, és pont emiatt volt annyira különleges. De azért most mégiscsak növekedett az a gombóc a gyomrában.

Mikor kilépett a fürdőszoba rozoga ajtaján, csendben fülelt. Tudta, hogy a többiek ott maradtak a pályán. Ez volt a szokás, az edzőjük szokása. Átbeszélni a dolgokat, blablabla. Dragan a tettek embere volt, ha valamit nem tudott megoldani erőből, akkor keményebben edzett, és aztán megpróbálta újra.

Nem sokkal később az egész banda lehajtott fejjel a kiürült pálya közepén gyűlt össze. Rá vártak. Draganra. Nem néztek fel, mikor elhaladt mellettük. Egyikük sem nézett rá.

– Azt javaslom, hogy a következő meccsen Dragan nélkül álljunk ki – szólalt meg Petike a maga kis vékony hangján. Barna hajtincseit arrébb sodorta a szeméből, hogy a többiekre tudjon nézni.

Néhányan bólintottak, míg mások csendben meredtek maguk elé.

– Azt hiszitek, hogy Máté bedobta volna? – szólalt meg Dragan. A tekintete élesen pásztázott a társai között. Egyikről a másikra. A hangja elárulta, hogy mit gondol erről a felvetésről: nevetséges. És azt is tudta, hogy idejében, gyökerestül el kell fojtania az ellenszegülőket.

A fiúk tisztában voltak vele, hogy Dragan milyen jó, ahogy azzal is, hogy milyen önző. És akárcsak oly sokszor a szezonban, most is felmerült a nagy kérdés: mire lehetnének képesek a legjobb játékosuk nélkül?

– A kosárlabda egy csapatsport – folytatta Petike, és szokatlan eltökéltség csillant a szemében. – Te pedig nem vagy csapatjátékos, Dragan, önző vagy.

– Te meg törpe vagy.

Néhányan felnevettek, Petike azonban megőrizte a hidegvérét. Kicsit még meg is emelkedett a helyén, hogy jelezze, ezúttal nem visszakozik:

– Volt egy terv, és az a terv igenis működött volna. Máté szabadon maradt, egyedül ronthatott volna kosárra.

– Máté nem tud ziccert dobni – horkantott fel Dragan. Tartott egy lélegzetvételnyi szünetet, hogy mindenkiben tudatosuljon, mennyire szánalmasnak tartja ezt a felvetést. – Én nyolcvan százalékkal dobom a ziccereket mezőnyből. Ki dobja még nyolcvan százalékkal itt? – nézett körbe.

Csend. Egyedül Petike nem bírta befogni.

– A dombóváriak akkor is rád mentek… Rád mentek, mert…

– Mert tudják, hogy én nyolcvan százalékkal dobom a ziccert – szólt közbe Dragan ellentmondást nem tűrő hangon, mint aki egy értelmi fogyatékosnak próbál megmagyarázni valami nyilvánvalót. – Tízből nyolcszor bedobom, sőt… olykor tízből kilencszer. Rólad pedig tízből tízszer, Petike!

A nevetés megismétlődött.

– De most kihagytad… – Peti elfehéredett arccal nézett rá. – Miattad veszítettünk, Dragan…

Dragan szánakozva végignézett a kisnövésű, vörhenyes fiún. Szíve szerint lekevert volna neki egy jó nagy maflást. Majd holnap, gondolta magában. Holnap, suli után elbeszélgetek vele. Igen, ideje lesz végre megértetni vele, hogy egy pici, jelentéktelen kis piszok.

Visszafordult a többiek felé. Elővette a megnyerő, határozott pillantását. Egyesével nézett rájuk.

– Akkor is én voltam a legjobb esélyünk. Vagy talán nem így gondoljátok?

Csend. Senki sem ellenkezett. Dragan elégedetten fordult a kis Petikéhez.

– Te pici vagy – mondta halkan, kiélvezve a szavai után feltámadó csöndet. – Pici, lassú és erőtlen – sorolta, alaposan megnyomva minden szót. – Nekünk nincs szükségünk egy pici, lassú és gyenge fiú tanácsaira. Nem igaz? – Ismét körbenézett.

Csend. Máté előrehajolt, hogy mondjon valamit, de végül megakadt a hang a torkán.

– Javaslom, hogy Petike húzzon el a csapatból – folytatta Dragan határozottan, akinek nem tűnt fel Máté habozása. – Bomlasztja a csapatot, és alig három pontot átlagol meccsenként. Olyan, akár egy felesleges súly a hátunkon. Húzzon el innen!

Petike arcán rémület suhant át.

– Ezt nem tehetitek…

– El fogsz húzni innen!

– Ne…

– De, úgy bizony. Beszélek az edzővel – suttogta elégedetten Dragan a fiú vergődését látva.

– Féltékeny voltál, és ezért elbasztad – szólalt meg Máté, mire csend támadt.

A halk hang úgy hasította keresztül a levegőt, hogy mindenki megdermedt.

Dragan lassan a csontos arcú fiúra emelte a pillantását. A barátjára.

– Hogy mondod? – kérdezte, és alig tudta leplezni a döbbenetét.

– Féltékeny voltál, hogy nem a tiéd az utolsó kosár. Nem bírtad elviselni…

Dragan megemelkedett. Még sosem fordult elő vele, hogy Máté szembeszálljon vele.

– Te is tudod, hogy nem vagy jó mezőnyből – felelte nyájasan. – Nekem jobb esélyem volt.

– Üresen jobb vagyok, mint te két emberrel a nyakadon – vágta rá Máté.

Dragan a feszült csendben azt mérlegelte, hogy mit tegyen. Végül a jól bevált praktikához nyúlt: a burkolt fenyegetéshez.

– Hm. Hát így állunk…

Máté felpattant. Némileg alacsonyabb volt Dragannál, de erős csontozatú, kemény fiú.

– Senkit sem érdekel az üres fenyegetőzésed. Elegünk van belőled és a hülye dumádból.

– Elegünk van? Mármint neked van eleged, nem?

– Mindenkinek, nem csak nekem. – A többiekre pillantott. – Petikének igaza van, ez a csapat sokkal jobban működne nélküled.

– Valóban? – Dragan nem bírta türtőztetni magát, elvesztette a fejét. Körbefordult, ökölbe szorított kézzel nézett a fiúra. – Tényleg ezt hiszed? Hm? Tényleg?

– Nem hiszem, hanem tudom!

– Akkor kilépek…

– Elég legyen! – kiáltott fel Ferenc bácsi, aki pont abban a pillanatban toppant be a terembe, ahogy ők egymásnak feszültek. – Nem lépsz te ki sehova, a csapat együtt marad. És ha még egyszer bárki is nekitámad a másiknak, akkor azt én rúgom seggbe. – Ez utóbbit Petinek és Máténak címezte, mintegy jelezve, hogy Dragan érinthetetlen.

– De hát nem mi voltunk azok, akik… – hebegte Peti, Ferenc bácsi azonban feltartotta a kezét.

– Ötven fekvőtámasz! Most!

Peti remegve felállt. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy ezúttal ellenszegül az utasításnak, de aztán végül a vállai ellazultak, és engedelmeskedve teljesítette a kérést, akárcsak mindig, amikor valaki követelt tőle valamit. Elkezdte a feladatsort, a többiek pedig pisszenés nélkül figyelték.

– Én leléptem! – mondta Máté, majd megrántotta a vállát. – Dugja fel magának a fekvőtámaszait…

Az edző arca vörös színbe borult. Némán hápogott, de egy hang sem hagyta el a torkát.

– Te pedig húzz a francba! – kiáltott oda Dragannak. – Utállak!

Aztán kiviharzott a teremből.

Fél nyolc múlt már, mire egyetlen pisszenést sem lehetett hallani. A pálya üresen tátongott. Van egyfajta különös atmoszférája a tornaszagot árasztó helyiségnek. Mintha a múlt, a jelen és a jövő képei keverednének az évtizedek során ide járt diákok emlékeinek árnyaival. Ha mesélni tudna ez a pálya, bizonyára sokáig beszélne. Hősökről és vesztesekről, elfeledett történetekről, örömről és bánatról.

Dragan egyedül maradt. Miután Petike végzett a fekvőtámaszaival, némán, leszegett fejjel elsietett haza. A többiek követték. Senki nem fogott kezet senkivel, de ezzel legalább le volt rendezve a dolog. Dragan tudta, hogy a következő héten, a következő bajnokin megint ott lesznek, és akkor majd lesz lehetősége bebizonyítani, hogy van benne valamennyi csapatszellem. Ha egyáltalán ezt akarja. Mert nem volt biztos benne, hogy erre vágyik. A feszkóra. Miket gondol itt összevissza? Ezek az idióták nem bírják megérteni, hogy a kosárlabda neki a minden? Hogy ez a jövője? Hogy ő a legjobb, és csak a legjobbat viszik el? Tizenhat éves múlt, és magas szinten teljesít, istenadta tehetsége van. Ő a sztár az iskolában, a pályán, mindenhol. A sztároknak elnéznek néha ezt-azt. Ezt is el fogják, ugye? Igen. Hát persze, el fogják nézni neki. Neki mindent elnéznek. Vagy most talán túllőtt a célon?

Összepakolta a cuccait, majd odaállt a palánk alá. Egyedül volt. Szeretett egyedül lenni a teremben. A különös szagban, a téglalap alakú ablakokon beáramló napfényben átszellemült. Más lett. Valahogy úgy érezte, hogy a többiek is itt vannak vele: azok, akik egykoron a siófoki Krúdyba jártak, és akik már nem élnek. Furcsa dolog érezni a halottakat. A régi diákok itt éltek, itt játszottak, akárcsak ő. Megnyugtatta a gondolat, hogy figyelik. Hogy vele vannak. Hogy mégsincs annyira egyedül.

Megfogta a labdát, és dobott néhányat. Szeretne ő is itt maradni, hogy segítse azokat, akik hasonló gondokkal küzdenek, mint ő. Nem akar elmenni innen, mert szereti ezt a várost és ezeket az iskolákat. Ha meghal, jó lenne itt maradni örökre. Itt, az idők végtelenségéig. Ez egy kellemes gondolat volt.

Mindig úgy ment haza, hogy bedobott zsinórban öt büntetőt, ám most meglehetősen hosszú ideig tartott. A gondolatai máshol jártak; Máté körül, a meccs körül. Nem szívesen vallotta be magának, de Máté kifakadása megérintette. Miért húzta fel magát ennyire? Majd megbékél ő is. Megdumáljuk, igen. Lepacsizunk, aztán újra barátok leszünk. De Dragant mégsem hagyta nyugodni valami. Olyan dolgot látott Máté pillantásában, amit eddig soha, egyetlen társa pillantásában sem. Valódi gyűlölet volt, vagy valami ahhoz hasonló elfojtott utálat, ami felszínre tört, akár egy szunnyadó vulkán, és ami most elsöpör mindent, ami az útjába kerül. Tényleg ahhoz hasonlított leginkább. Ott visszhangoztak a fülében a fiú szavai: mindenki utál. Mindenki. Tényleg így lenne? Nem bírt szabadulni a gondolattól.

Végül azért csak bedobta az öt büntetőt, ám mire ez megtörtént, teljesen besötétedett odakint. Fogta a cuccait, majd odasétált az ajtóhoz. Meg mert volna esküdni rá, hogy a régi diákok integettek neki. Szinte látta a sziluettjüket a halványan pislákoló sárgás fény alatt. Biccentett, majd az ajtó éles hangon becsukódott. Végül ő volt az utolsó, aki távozott az épületből. Odaintett a portásnak, aztán kirobogott az ajtón.

A biciklitárolókhoz vette az irányt. Már épp kioldotta a lakatot, amikor valaki megjelent mögötte.

– No, lám, a vesztes király. – Ádám tenyérbe mászó mosollyal üdvözölte. Megbújt a kukák mellett, és láthatóan rá várt. – Ment a balhé odabent, mi?

A fiú úgy mosolygott, mintha valami kicseszettül vicces dolgot mondott volna.

– Nem tudom, miről beszélsz – rántotta meg a vállát Dragan, és most kicsit sajnálta, hogy egyedül maradt. Ádám a pályán kívül meglehetősen erőszakos volt, és neki semmi kedve nem volt verekedni.

– A kis haverod bőgve rohant el itt – mondta Ádám önelégült vigyorral. – A kis iciri-piciri Mátéka vérig sértődött, hogy a nagy barátja elcseszte a dolgokat. Megsértődött, hogy elloptad tőle az egyetlen apró kis örömöt, mi?

– Ha nem fogod be a szádat, majd én befogom – csattant fel Dragan. Odalépett a fiú elé, és felnézett rá. A lánc csörömpölve a földre esett, némán meredtek egymásra.

– Ó, de kis harcias vagy – suttogta Ádám. – A pályán kellett volna így nyomnod, nem gondolod? – Ádám ezúttal nem akart verekedni. Megelégedett azzal, hogy megalázza szavakkal, és addig szívja a vérét, amíg van mit szívni. Tett egy lépést hátra. – Tudd meg, Dragan, hogy mindenki ellened fordul, és ez nekem elég.

– Fogd be! – sziszegte Dragan.

Ádám azonban nem akarta befogni. Élvezte ennek a helyzetnek minden pillanatát.

– Nem fogsz te bekerülni semmilyen elit bajnokságba. Ahhoz túl önző vagy…

– FOGD BE!

– Egyedül fogsz megrohadni a föld alatt… – fordított hátat neki Ádám hangosan hahotázva.

Dragan elnézte, ahogy a magas fiú az autók között szlalomozva eltűnik. A pillantása a portásra siklott, aki a kiabálásra előbújt az iskolából. Az idős nő a szemüvege fölött úgy nézett rá, ahogy azok szoktak, akik lesajnálják a másikat.

Aztán Dragan ahelyett, hogy felült volna a biciklire, nagyot rúgott a kerékbe, és elrohant.

– A picsába…

2015

– A PICSÁBA… – Szilveszter letette a telefont. A hívás rövid volt, ellenben nagyon is lényegre törő. És olyan információkat tartalmazott, amiknek nagyon nem örült.

– Mi az? – kérdezte a vele szemben ülő nő, aki épp egy vaníliás kekszet rágcsált. Szilveszternek fogalma sem volt, hogyan tudja letuszkolni azt az édes ocsmányságot a torkán.

– Találtak egy hullát – felelte, és elszakította tekintetét a földre hulló morzsákról.

– És ez akkora baj?

– Találtak egy hullát Siófokon – morogta Szilveszter. – És azt akarják, hogy menjünk oda.

A fülében visszhangoztak a rendőrfőkapitány szavai: fontos ügy. Nagy port kavart. Muszáj lépnünk.

– Siófokra? – Viola nagy szemekkel nézett rá. Szilveszter ki nem állhatta, amikor a nő elővette ezt a debil nézését. Amúgy is nagy szemei voltak, de ilyenkor úgy nézett ki, mint egy felfúvódott béka. Bár akkor sem nézett ki másként, amikor nem vágott ilyen hülye fejet. A szemüvege persze némileg kihangsúlyozza kifinomult, okos tekintetét, de összességében átlagos kinézetű, kicsit dundibb lány volt, aki után nem fordulnak meg az utcán a férfiak. Amíg nem szólal meg, persze. Mert Szilveszter tudta, hogy Viola esetében az átlagos jelző maximum a külsejére vonatkozik, a dumájára semmiképp.

– Konrád hívott… – felelte Szilveszter mintegy magyarázatként.

– Konrád? Személyesen a rendőrfőkapitány? – A nő továbbra is kidülledő szemekkel figyelte.

– Nem fejeznéd be? Irtó idegesítő, amikor ezt csinálod…

Viola elmosolyodott.

– Kérésed számomra parancs, főnök. Azaz mégsem… – Újabb mosoly, újabb kidülledő szemek. –  Na, mondd már, hogy mi történt!

Szilveszter a szemét forgatta.

– Meghalt egy tizenhat éves fiú három évvel ezelőtt Siófok mellett. Azaz pontosabban bejelentették az eltűnését három évvel ezelőtt, és egészen a mai napig eltűntként volt nyilvántartva, mivel ugye öt évig nem lehet azt mondani az eltűnt halottakra, hogy halottak. Böszme egy törvény, de ez van.

– Várj, kitalálom. – Viola a vastag szájával tettetett töprengést imitált. Egy újabb tulajdonság, amit Szilveszter ki nem állhatott a nőben. – A fiú meglett, igaz?

– Ja, mondhatjuk úgy is – felelte Szilveszter. – A csontjait megtalálták.

– Gondolhattam volna. Nálunk a rendőrségen miért nincsenek happy enddel végződő sztorik?

– Vannak, csak azok nem jutnak el hozzánk. Nekünk a nem happy end-sztorik jutnak.

– Szóval a fiút valakit megölte, és most megtalálták a holttestét.

– A csontjait – javította ki a nőt Szilveszter. – Siófok mellett, Töreki közelében van egy erdő, és egy kutyasétáltató nő észrevette, hogy a vizslája csonttal a szájában szaladgál.

– Ó, de morbid – fintorgott Viola, és újra harapott. Szilveszter inkább ezt találta morbidnak.

– Ja – hagyta rá a nőre Szilveszter. – A csont nem állattól való, úgyhogy bevizsgálták. A részletes eredmények alapján biztosra vehető, hogy egy fiatal fiútól származik.

– Honnan tudta? – Viola némileg rendezte a vonásait. – Mármint a nő… hogy a csont nem emberi?

Szilveszter fülében ott visszhangoztak Konrád szavai, ugyanis neki is ez volt az első kérdésre.

Megnyalta a száját, és kellő utánzással elismételte a rendőrfőkapitány szavait.

– A kutyasétáltató nő, és akkor nevezzük a nevén, Márta, orvos… Azaz orvos volt valamikor régen, mielőtt nyugdíjba ment volna. Azt mondta a kiérkező rendőröknek, hogy a leghosszabb emberi csontot semmivel sem tévesztené össze, annyiszor látta.

– Szóval combcsont volt – jegyezte meg Viola egy újabb harapás után.

Szilveszter érdeklődve felvonta a szemöldökét.

– Honnan tudtad?

Viola megvonta a vállát.

– Régen én is orvos szerettem volna lenni, szóval a csontokról sokat tudok. Körülbelül 48 centire tehető, mármint a hossza, szóval tényleg bazi nagy.

– Te mint orvos?! – Szilveszter a fánkot zabáló nőre pillantva lázadozott a gondolat ellen.

– Ja, de a könnyebb utat választottam. – Viola széttárta a karjait. – Úgyhogy most itt ülök veled. Kegyetlen a sors, mi?

– Aha… azaz nem… velem kegyetlen, hogy én ülök itt veled.

Viola dallamos hangon felnevetett.

– Szóval mi lesz most?

Szilveszter a fejét csóválta. Nem akarta ezt az ügyet, de ez van.

– Utazunk.

– Utazunk? Mármint… Siófokra?

Szilveszter kelletlenül bólintott.

– Igen, oda.

– De jó!

– Mi a jó ebben?

– Fogd fel úgy, mint egy kiruccanást. –  Viola láthatóan nem bánta a dolgot. – Egy kis nyaralás.

– Te emberi maradványokkal szoktál nyaralni? – kérdezte Szilveszter epésen, aztán folytatta: – A fiú, és akkor nevezzük a nevén, Szalay Dragan helyi menő volt három évvel ezelőtt, és elég nagy port kavart az eltűnése, még a Kiemelt Ügyeket Felderítő Főosztályt is be akarták vonni, de abból végül nem lett semmi. Dragan az elmondások szerint kivételes kosárlabda-tehetségnek számított, és ami azt illeti, sok rajongója volt. Akárcsak ellensége.

– Gondolom, senki sem tett beismerő vallomást – tippelt Viola, bár hülye megjegyzés volt. Ha lett volna ilyen, akkor most nem kellene a napfényes Siófokra utazniuk.

– A Siófoki Rendőrkapitányság elérte, hogy ne avatkozzanak bele felülről.

– Hogyan?

– Mégiscsak egy sima eltűnéses ügy volt – vonta meg a vállát Szilveszter. – Eddig…

– …mert most már egy gyilkossági ügyről van szó – folytatta a nő.

Szilveszter körbenézett az irodájában. Ha valami nem fog hiányozni neki Budapestről, akkor ez a poros, lepukkant épület és a papírmunka.

– És mert van egy hulla – tette hozzá Viola.

– Egy csontkollekció – javította ki a nőt Szilveszter újfent.

– Kosárlabdasztár? – Viola csücsörített. Szerette a magas férfiakat.

Szilveszter szinte látta a nő fejében megjelenő kéjes gondolatokat.

– Tizenhat éves volt, Viola. És halott…

– Ühüm.

– Valójában te vagy morbid, nem az a csonttal szaladgáló kutya – mondta fejcsóválva Szilveszter.

– Szeretem a kosarasokat. – Viola elgondolkodott. – Az élő és nagykorú kosarasokat persze, akiken van bőr és izom. Főleg izom…

– Morbid – ismételte meg magát Szilveszter, aztán pakolni kezdett. – Szedelőzködj, indulunk!

– Most?

– A töreki erdőbe, aztán Siófokra. És addig ott is maradunk, amíg meg nem oldjuk az ügyet.

Viola eljátszadozott a gondolattal, hogy sosem fogják megoldani az ügyet. Milyen jó lenne, ha ott maradnának az idők végtelenségéig! Mindig is ez volt a vágya: egy vízparti nyaraló és a természet. Siófok. Valahol félúton van a kettő között. Mikor járt utoljára ott? Még tinédzserkorában a sétányon.

Szilveszter a fiókjában kotorászott. Az arcára kiült minden érzelem, hogy mit is gondol erről a kis „kalandról”. Viola tudta, hogy a férfi a háta közepére sem kívánja ezt az ügyet. Szilveszter mindig is a saját karrierjét tartotta szem előtt. Amiről azt gondolta, hogy elősegíti a haladását, azt csinálta, amiről pedig azt gondolta, hogy hátráltatja, azt nem. Szilveszter volt a fiatalabb kettejük közül. Szemtelenül fiatalon került be a rendőrségre, hiszen alig huszonegy éves volt, amikor megkapta az állást. Épphogy csak elvégezte a főiskolát, amikor nyomozó lett. De Szilveszter más volt, mint a többi korabeli fiú. Valahogy megnyerőbbnek és értelmesebbnek tűnt, és főként idősebbnek gondolta volna az ember első pillantásra. Jó kiállású férfi, aki hosszú aranyszőke haját hátrafelé simítva viselte, és mindig ügyelt arra, hogy hibátlan legyen a megjelenése. Éles kék szemeiben sárm és valami különös magabiztosság-féle keveredett. Azokban a szemekben, amik most a szanaszét heverő iratokat pásztázták.

A szemekben, amelyekért a kolléganői oda voltak.

De egy kis csontvázas kitérő nem fog ártani neki, gondolta Viola.

És nagyobbat aligha tévedhetett volna…

Az M7-es autópályán száguldottak Siófok irányába.

Hétágra sütött a nap az égen, alig néhány vékony fátyolfelhő szűrte meg a föld felé tartó sugarakat. Az M7-es szokás szerint bedugult a városból kivezető szakaszon, mint a nyár ezen szakaszán mindig. Az emberek nyaralni mennek a Balatonra, rohanvást menekülnek a város forgatagából, így most is dugig volt autóval a sztráda. És természetesen most sem úszták meg baleset nélkül.

Szilveszter nem szólt semmit. Felhangosította a rádiót, amelyből az egyik reggeli show szólt, és az ablakon kifelé bámulva csendesen meredt maga elé. Viola ismerte már annyira a férfit, hogy tudja, a két énje közül most az antiszociálissal ül egy autóban. Szilveszternek ugyanis két oldala volt, legalábbis ezt a következtetést vonta le az együtt töltött egy évük során. Együtt kerültek be az ORFK gyilkossági osztályára annak idején. Az egyik Szilveszter meglehetősen cinikus volt, de kellő adag humorral, és jó beszélgetőtársnak bizonyult. A másik Szilveszter nem igazán akart nyitni senki felé, csak a munkájára összpontosított, és ebből az állapotából senki és semmi sem volt képes kizökkenteni. Viola tudta, hogy most az utóbbival van dolga, ezért nem is igazán erőltette a beszélgetést. Inkább elhallgatta Balázsék bugyuta nevetgélését arról, hogy egy amerikai nő jó ötletnek gondolta a mikrohullámú sütőbe tenni a vizes macskáját szárítás céljából.

Bő hetven perc múlva letértek a centrumhoz vezető lehajtónál, majd még további öt percig haladtak a központ felé. Ezt követően rákanyarodtak a 7-es útra, végül pedig egy erdős rész felé fordultak, majd lassítani kezdtek ott, ahol két másik rendőrautó parkolt.

– Már itt vannak. – Szilveszter nem rajongott túlzottan a vidéki rendőrökért, mivel úgy gondolta, hogy a könnyű munka reményében ragadnak meg a kisebb településeken.

– Legyél velük türelmes – tanácsolta Viola, bár őszintén szólva tudta, hogy felesleges fáradoznia.

– Nem találtak meg egy holttestet egy ekkora területen – morogta Szilveszter, miközben leparkolt. – Három évig. Három tetves évig.

– Ha lehet, azért ne ezzel indíts.

Kinyitották az ajtót. Szilveszter nem várta meg Violát, villámgyors léptekkel előresietett az egyik magas, ötven év körüli szakállas fickóhoz, aki egy fiatal rendőrnek dirigált.

– Maguk végzik a helyszínelést? – kérdezte köszönés nélkül.

– Kolléga – biccentett a férfi, mikor észrevette a közeledő Szilvesztert, és kezet nyújtott. – Tóth Zsolt vagyok, én vezettem a nyomozást három évvel ezelőtt.

Viola elfojtott magában egy nyikkanást, és arra gondolt, ennél rosszabb indítást aligha remélhetett.

Szilveszter megállt a férfi mellett, és úgy nézte a kezét, mintha valami rothadó anyagból lenne.

– Kolléga? – A visszakérdezés hangsúlyában minden benne volt, hogy mit gondol a megszólításról.

– Maguk jöttek az ORFK-tól, nem?

Szilveszter megnyalta a száját. Vett egy nagy levegőt.

– Tudja, van a német juhász, és van a palotapincsi. Mind a kettő kutya, de valójában mindenki tudja, hogy csak az egyik…

– Üdvözlöm az urakat! – Viola hangja pont olyan riadtan csengett, ahogy érezte magát. – Maguk lennének a csodás helyi erők, akik segítenek nekünk? – mosolygott idétlenül.

A férfi szeme ide-oda járt közöttük. Láthatóan nem igazán tudta hova tenni ezt a különös belépőt.

Viola kínjában elköhintette magát:

– Azt hallottuk, hogy volt itt valahol egy kutya, ami egy meglehetősen méretes csonttal szaladgált. A kollégám arra akart célozni…

– Hogy én vagyok a német juhász – szólt közbe Szilveszter, lesújtó pillantást vetve a nőre.

– Azaz egy német juhász volt, ami megtalálta a csontot, ugye? – Szapora pislantások.

A rendőrök összenéztek. Viola csak reménykedett benne, hogy nem tűnnek komplett idiótának.

– Vizsla volt – felelte Zsolt, és elmosolyodott. – Ő itt a kollégám, Márk.

Szilveszter futtában végigmérte a két férfit. Az első dolog, ami feltűnt neki, hogy más generációhoz tartoztak: Zsolt magas, kidülledő hasú, táskás szemű, szikár, leharcolt férfi volt, míg a másik felzselézett hajú, frissen borotvált korabeli fiatal.

– Örvendek – biccentett Viola, majd kedélyesen bemutatkozott. – A társam pedig Szilveszter.

– Már vártuk magukat – felelte Zsolt. – A sajtó nagyon érdeklődik, hogy kihez tartozik az a csont.

– Mondtak nekik bármit?

– Egyelőre nem. Mint mondtam, meg akartuk várni magukat.

– Jól tették – mondta Szilveszter, majd körbenézett. – Hol találták meg a maradványokat?

– Úgy harmincöt méterrel odébb. Az az átkozott kutya elvégezte a munkát a technikusok helyett, ha értik, mire gondolok.

– A vizslák már csak ilyenek – bólogatott Viola. – Az anyámnak volt egy, amikor gyerek voltam. Azt gondolná az ember, hogy ezek a kutyák a föld alatt érzik jól magukat, annyit ásnak. Mint a vakondok.

– Ki akarják hallgatni? – tudakolta Zsolt, és a szájába tömött egy szál cigarettát.

– A kutyát? – kérdezett vissza Szilveszter.

A férfi, ha cinikusnak is találta a megjegyzést, meglehetősen gyorsan túltette magát rajta.

– A kutya gazdája pár utcára lakik innen. Zsémbes egy asszony, de szeret beszélni, bár nem igazán szolgált sok érdekességgel. Ritkán jártak erre, és a kutya egy madarat kergetett.

– Minket inkább a tetthely érdekel – magyarázta Viola, bocsánatkérő pillantást küldve Zsolt felé.

– Értem, bár ami azt illeti, ott nincs sok látnivaló. Három év alatt alig maradt belőle valami.

– A fiúból – jegyezte meg Viola, és a szemét meresztette. – Arra van?

Zsolt az úttal merőleges erdős rész felé biccentett.

– Arra bizony. Csak nehogy bekoszolja a csinos ruháját…

Viola látta, hogy a férfi alaposan végigméri. Ahogy a tekintete továbbsiklott, észrevette Szilveszter mosolyát. Hát persze, hogy azon mindig röhög, ha ő kellemetlen helyzetbe kerül. Micsoda kiállhatatlan egy alak!

– Vezessenek oda! – szólalt meg Szilveszter, majd jót derülve hozzátette: – Aztán csak óvatosan… nehogy ez a csinos gyönyörűség bepiszkolja magát…

A rendőrök nem akadtak fenn Szilveszter meglehetősen irritáló stílusán, és némi csendet követően elindultak az erdő belseje felé. Sűrű növényzet nőtte be a területet, minden bizonnyal légvonalban gyorsabban elértek volna a mély gödörhöz és a lezárt területhez, de kellett kisebb kerülőket tenniük.

– Maguk ismerték Dragant? – törte meg a csendet Viola. Jó ötletnek találta behúzódni Szilveszter mögé a durva ágak elől.

Zsolt váltott egy jelentőségteljes pillantást a kollégáival a bozontos szemöldöke alatt.

– A fiú nem volt valami egyszerű eset – felelte. – Sokszor járt bent a siófoki rendőrkapitányságon annak idején, mivel, hogy úgy mondjam, mindig csinált valami balhét. Én vezettem a nyomozást az eltűnése után, és nem maradtam munka nélkül, ha értik, mire gondolok.

– Nem értjük – vágta rá Szilveszter, és ezúttal Viola is hevesen bólogatott.

– Ha kaphatnánk némi betekintést abba, hogy milyen volt Dragan, megköszönnénk – tette hozzá.

– Ott a nyomozati anyag…

– El fogjuk olvasni, de a személyes visszajelzés mégiscsak hasznosabb.

Zsolt alig hallható horkantással jelezte, hogy mi a véleménye a személyes visszajelzésről.

– Dragan egy két lábon járó problémaforrás volt – vette át a szót a másik rendőr, Márk. A hangja alapján idősebbnek tűnt, kifejezetten mély volt a tónusa. – Sokat balhézott, igen, sok nagy baromságot csinált. Egyszer, amikor befagyott a Balaton, az egyik fiút bevonszolta a jégre, kikötözte, aztán ott hagyta. Úgy tudom, hogy valami kosarasbalhé miatt, de ezek mindig balhéztak.

– Aznap eléggé meleg volt az idő, ami azt illeti – tette hozzá Zsolt. – A Balaton jege olvadozni kezdett. Szerencséje volt, hogy meglátták a partról.

– A partról? – kérdezte Viola, és szorgosan jegyzetelte magában a hallottakat.

– Sokan jönnek ide télen megnézni a befagyott Balatont – bólintott Márk, aki szemmel láthatóan nem rajongott a turistákért. – Persze arra nem számítottak, hogy egy kikötözött fiút látnak majd bent a jégen – folytatta, láthatóan jót derülve a dolgon. – A befagyott padok helyett egy megkötözött fiú… Nem semmi, ugye?

– A tűzoltókat hívták – folytatta Zsolt, aki kevésbé találta szórakoztatónak az emléket. – Utána meg minket. Mindig ez volt a menetrend. A fiút kiszabadították, közben meg majdnem beszakadtak…

– Hogy hívják a fiút? – kérdezte Viola, és előhúzott egy jegyzetfüzetet, amivel kiváltotta a rendőrök elismerő pillantását. – Mármint azt, akit Dragan megkötözött.

– Magának nincs tabletje – állapította meg Zsolt, kósza pillantást vetve a nőre.

Viola úgy érezte, hogy ez jó pont a férfinál.

– Nem szeretem túlzottan a modern cuccokat.

– A pestiekre ez nem jellemző…

– Szóval? Hogy hívják a fiút?

– Horváth Péter. Egy alacsony kissrác volt.

– Volt?

– Amíg itt élt – bólintott Zsolt.

– Tehát életben van – állapította meg Szilveszter. Abszurdnak találta, hogy a vidékiek múlt időben beszélnek azokról, akik elköltöznek a településről, de hát vidéken már csak ez volt a szokás.

– Dragan halála után elköltözött Budapestre – felelte Zsolt.

– Nem találták furcsának, hogy pont akkor lépett le, mikor Dragan meghalt?

Zsolt egy sűrű, fás rész felé fordult. Aztán néhány lépés után megállt, és Szilveszterre nézett.

– Azt mondta, hogy megviselte a dolog, legalábbis röviddel Dragan halála után, mikor kihallgattuk, ezt állította, de a helyiek inkább úgy gondolták, hogy elmenekült. Viszont volt alibije. Dragan eltűnése napján a Logó Üveg nevezetű kocsmában volt egészen hajnalig. Sokan tudják bizonyítani.

– És maguk mit gondoltak? Nem volt gyanús a dolog, hogy rögtön lelépett?

Zsolt megvakarta a bajuszát.

– Nézze… tudom, hogy mire akar kilyukadni, de ennél jóval összetettebb a dolog. Dragan balhés volt, és higgye el, nem ez volt az egyetlen húzása. Sok ellensége volt, sok potenciális gyanúsítottal, de akárhogy erőlködtünk, nem jutottunk előrébb. Minden kihallgatottnak volt egy alibije, amit a másik biztosított, és így tovább. Horváth Pétert bevédte egy Kocsis Máté nevű kosarassrác, őt pedig két másik. Mindenkinek kikezdhetetlen alibije volt Dragan eltűnésének idejére. Igaz, Márk?

Márk egyetértő bólintással nyugtázta a hallottakat.

– Az ügy pont olyan volt, mint Dragan maga – jegyezte meg, majd egy rendőrségi szalaggal elkerített részre irányította őket. – Akkoriban kezdtem a rendőrségen, és nagy volt a felhajtás, az a fiú pedig, Dragan… – A férfi alig hallhatóan felnyögött. – Szóval Dragan pont olyan különleges volt, mint a neve. Modern név, nem igaz? – horkantott fel. – Manapság már mindenki olyan neveket visel, mint Benett, Kende, Dragan, meg Zente… Különcök, de Dragan esetében a neve pontosan azt tükrözte, amilyen ő is volt. – A férfi arcára kiült minden érzelem, amit a mai fiatalok ultramodern neveiről gondolt.

– Tehetséges kosaras volt, azt nem lehet elvitatni – vette vissza a szót Zsolt. – Nagy jövő állt előtte, de a tehetségét néha arra használta, hogy másokat elnyomjon. Az apja próbálta kordában tartani, de nem volt könnyű dolga. Dragan harcolt, pusztított maga körül.

– És ez ide vezetett. – Márk a simára borotvált karjaival az összegyűjtött technikai nyomokra mutatott. – Egy csontvázhoz…

Szilveszter alaposan szemügyre vette a gödröt, amit a technikusok ástak. Addigra már az összes csont kikerült a földből, mindegyiket kellő óvatossággal lefotózták, becsomagolták, majd elküldték további elemzésekre a boncmesterhez. Három év hosszú idő, és a természet elvégezte a dolgát: a hús lerohadt a csontokról, és alig maradt valami a fiúból, ami lehetővé tette az azonosítását. Szilveszter tisztában volt vele, hogy az elásva vagy szabad ég alatt bomlásnak indult emberi tetemek esetében kizárólag csontokból lehet értékelhető DNS-izolátumot kinyerni, így erre a combcsont tökéletesen alkalmasnak bizonyult. Azt már minden kétséget kizáróan bebizonyították az összevetéssel, hogy a maradvány Draganhoz tartozik, ugyanakkor a gyilkosság tényét, még ha teljesen biztosak is voltak benne, egyelőre nem támasztotta alá semmi, leszámítva azt a triviális tényt, hogy a halott Dragan nem áshatta el magát a föld alá.

Eddig. Ugyanis egy csinos, fiatal nő bújt elő az egyik fa mögül, aki Lillaként mutatkozott be, majd eloszlatott minden kételyt.

– Tegeződjünk, jó?

Szilveszter bólintott. Tetszett neki ez a rámenős stílus, amit Lilla tanúsított.

– Ami azt illeti, fejre mért ütés okozhatta a halált – szólalt meg a nő. – Látjátok ezt a horpadást? – Egy lezárt nejlontasakra mutatott, ami a koponyacsontot tartalmazta. – Nem kell hozzá különösebb szakértelem, még a laikusok számára is rögtön nyilvánvaló, hogy a falcsonton terebélyesedő lyuk nemkívánatos behatás nyomán került oda.

– Valaki tehát leütötte a fiút, aztán elásta itt, majd eltüntette a nyomokat. – Szilveszter arra gondolt, hogy micsoda kemény munka lehetett végrehajtani mindezt. Az elkövető nem riadt meg, figyelmesen és elővigyázatoson hajtotta végre a feladatot, és jó nagyot ütött. Az a horpadás ugyanis nem volt kicsi.

– Ez így nem hangzik túl jól – állapította meg Viola, aki ugyanarra a következtetésre juthatott. – A gyilkosunk átgondolta a dolgot, és felkészült.

– Fel bizony.

Csessze meg. Ha Szilveszter eddig táplált is valamennyi reményt arra, hogy könnyű dolguk lesz, és hamar végeznek, most az a remény homokszem méretűvé zsugorodott.

– Három év – szólalt meg újra Viola, mint aki a gondolataiban olvas. – Nem kis előnye van, mi?

– Három tetves év – bólintott a férfi, és megkerülte a gödröt. – Bizonyára milliószor átgondolta a dolgokat, és most már bebetonozta a fedőtörténetet.

– A nő azt mondta, hogy a kutyája egy madarat üldözött. – Márk lépett el mellettük, majd abba az irányba bökött a fejével, ahonnan besétáltak ide. – Autóval leparkolt a töreki tanösvény mellett az út szélén, aztán elengedte a kutyát, és nem sokkal később megjelent a csonttal a szájában.

– Megírták a nő vallomását? – kérdezte Szilveszter Zsolttól, aki azon fáradozott, hogy letörölje az egyre terebélyesedő izzadságcseppeket a homlokáról.

– Minden egyes szavát – felelte a férfi büszkén.

– Mindig ide járt a kutyát sétáltatni?

– Előfordult, hogy erre jöttek – bólintott a rendőr. – A vizsláját fél éve vette, izgága egy kutya, kell neki a tér. Régen nekem is volt egy tacskóm, néha eljöttem erre, szép terület.

– Hm.

– Mire gondolsz? – kérdezte Viola.

Szilveszter körözni kezdett, mint mindig, amikor a gondolataiba merül.

– Miért csak most talált rá a kutya a csontra? – mondta ki hangosan a gondolatait. – Ha nem most először voltak itt, már rá kellett volna találnia korábban is.

– Én inkább a vadakat nem értem – bólintott Zsolt. – Ez az erdőrész tele van vaddisznókkal és más állatokkal. Azok minden szart kitúrnak a földből, és pont egy hullát ne találtak volna meg?

Szilveszter nem szívesen ugyan, de helyt adott a férfi észrevételének. Egy rothadó áldozat minden bizonnyal felkeltette volna az állatok figyelmét, mégsem tűnik úgy, hogy „hullarablást” követtek volna el. A föld érintetlen volt három éven keresztül, és ennek oka van.

– Pörgessük fel a dolgokat – mondta Szilveszter. – Jöjjenek közelebb… kérem.

Viola felfonta a szemöldökét. Kérem? Szilveszter elővette a kedves énjét. A nő elmosolyodott. Ez nem néz ki jól, gondolta.

– Közelebb – morogta Szilveszter, és intett Zsoltnak. – Nem hallja?

Viola elégedetten nyugtázta, hogy ez már az a Szilveszter, akit ismer.

– Mindig ennyit zsörtölődik? – kérdezte Zsolt, elsősorban Violának intézve a szavait.

– Csak akkor, ha ébren van – felelte a nő hamiskás mosollyal. – Egyszer láttam szundítani az irodájában, úgy ártatlan és nem kötekedik. Ugyanakkor sajnos ritkán alszik – tette hozzá.

– Nemcsak szép, de humoros is…

Viola meghajolt, mire Szilveszternek hányingere támadt.

– Honnan lehet a legjobban megközelíteni ezt a helyet? – Szilveszter megfordult, hogy véletlenül se lássa Zsolt elfuserált mosolyát.

– Két lehetőség közül lehet választani: az egyik, hogy a hetes útról kanyarodunk rá a töreki útra, míg a másik, hogy a Május 1. utca felől érkezünk. Autóval más útvonal nincs.

– Gyalog elég nehezen megközelíthető ez a hely – kotyogta közbe Márk. – És kevésbé frekventált.

Szilveszter újabb fekete pontot írt a természet számlájára. Ha rögtön rábukkantak volna a holttestre, azonosíthatták volna a járművet, amivel az elkövető eljött ide Dragannal, vagy amivel elhozta a holttestet. A két út felől a térfigyelő kamerák felvételeit évekkel ezelőtt törölték, a föld pedig minden nyomot elnyelt.

Aztán ott volt a másik tény is. Kevésbé frekventált. Szilveszter vetett egy röpke pillantást az erdőre. Vajon mit csinálhatott itt a fiú? Vagy inkább úgy kellene feltenni a kérdést: Dragan még életben volt, és itt mérték rá a végzetes ütést, vagy a gyilkos már csak a tetemet hozta ide?

– Elvihette volna máshova is – súgta oda neki Viola, aki ezek szerint hasonló dolgokon törte a fejét. – Elásta a holttestet, de annyira azért nem vitte messze. Ha én lettem volna a helyében, kivittem volna távolabb a várostól, ahol nagyobb az esélye annak, hogy nem bukkannak rá. Pár kilométer ide vagy oda, szóval az már mindegy lett volna, mégis ide jött.

Szilveszter bólintott. Két opció tűnt kézenfekvőnek.

– Eljött ide az elkövetővel, összevesztek, leütötte, meghalt. Így szépen sorban. Aztán elment ásóért, majd visszajött, és elásta. Aztán elment.

– Ez egy kicsit sántít – húzta el a száját a nő. – Mit kerestek volna az erdőben?

– Jogos felvetés. A B-opció, hogy leütötte máshol, meghalt, aztán berakta a holttestet a kocsijába, szerzett ásót, majd eljött ide, és elásta.

– Én erre szavazok – jelentette ki Viola.

– Hm. – Szilveszter azon rágódott, amit a nő mondott. Valahogy egyik történet sem volt teljesen kerek. A hirtelen felindulásból elkövetett emberölés során az esetek döntő többségében valami apró hiba csúszik a számításba. Nem kellően eltakarított a tetthely, vagy van valami elszólás az elkövető részéről, hiszen mégiscsak három év telt el a gyilkosság óta. Valami gyanús dolog. De itt nem ez volt a helyzet. Három év eltelt, és senki sem jött rá, hogy Dragant megölték. Ha viszont nem itt ölte meg, akkor mehetett volna máshova, messzebb, ahol, ahogy Viola mondta, kevésbé lett volna valószínű az áldozat felfedezése. Manapság nem nagy kunszt úgy eltüntetni egy holttestet, hogy senki se bukkanjon rá. Talán sietett. Talán a kettő opciónak a keveréke.

– Akárhogy is történt, összeszedett volt, nem esett szét fejben. Szerzett ásót, racionálisan felmérte a helyzetét. Tudta, hogy mi történik, és tudta, hogy mit kell tennie. Akárcsak én…

– Mire akarsz kilyukadni?

Szilveszter megdörzsölte a homlokát. Már róla is ömlött a verejték.

– Arra, hogy melegem van. Rohadtul melegem van. Menjünk valami légkondicionált helyre.

– Van egy ötletem – mondta Zsolt. – Kövessenek…

Azzal átléptek egy kidőlt fa törzsén, ami…

…AMI PONT OTT FEKÜDT Dragan előtt. A fiú átugrott rajta, majd riadtan körbepillantott. Hallott némi zajt a háta mögül, de sötét volt, a csillagok fénye csak elszórtan jutott át a fák lombkoronáin. A lábát az egyik faág mögé illesztette, hogy el tudjon rugaszkodni, ha menekülnie kellene. De ugye nem kell menekülnie? Ugye, nem? Kérlek! Halkan, de annál szaporábban vette a levegőt. Fülelt. Zaj. Kétségkívül neszeket hallott, de most a másik irányból. Ilyen gyorsan nem juthatott át, gondolta, és a rémület újult erővel áradt szét a testében. Többen vannak? De mit akarnak? Úgy döntött, hogy várakozik, néma csendben meghúzza magát, de a feszültség felkúszott a bőre alatt a torkáig, és nem bírta tovább türtőztetni magát. Eltolta magát a fatörzstől, és arra kezdett futni, amerre a kiutat sejtette, ám ekkor meglátta. Az a valami ott volt pont előtte, úgy húsz lépésre tőle, és elállta az ösvényt kifelé. Dragan ijedtében földbe gyökerezett lábbal nézte a pontot, ami abban a másodpercben megindult felé, ahogy ő megfordult. Rohant. Úgy szedte a lábát, ahogy bírta, és közben semmi másra nem tudott gondolni, kizárólag arra, hogy el kell tűnnie innen. Mert… mert…

Mert meg akarja ölni!

Meg fog halni, ha itt marad, ha elkapja. Dragan őrjítő rémületet érzett, ahogy ennek a gondolatnak a végére nézett. Halál. Nem bírta felfogni! Nem bírta elképzelni! Élni akart, mindennél jobban életben akart maradni, mert szerette az életet, de ez a valami, ezek a valamik most el akarják venni tőle. Úgy döntött, hogy megpróbál befutni a sűrű erdőbe, de ott is hallotta a hangját. Bekerítették? Megtorpant, és felkészült arra, hogy az a valami kibújik a fák közül, és rátámad. Ökölbe szorította a kezét, és azt nézte, hogy mikor lép ki a sötétből. Most már hangosan zihált, és a saját ziháló lélegzésétől megriadt. Annyira kiszolgáltatott volt, és annyira egyedül a sűrű erdő mélyén, hogy olyan érzése támadt, mintha a világ beszűkült volna körülötte. A csend olyannyira súlyos volt, hogy nyomta a mellkasát, levegő után kapkodott, mintha a fák közötti sötétség meg akarta volna fojtani. A szíve vadul dobogott a mellkasában, és érezte, hogy minden lélegzetvétellel egyre távolabb sodródik a kinti világtól. Nem volt más, csak ő és az éjszaka, melynek sötétje fojtó ölelésbe zárta, akár egy anya a holtan született gyermekét. A szomorúság és a kétségbeesés örvénye beszippantotta, és elnyelte az egész világot, ami körülötte létezett. Hirtelen érezte, hogy az arcán patakokban folytak le a könnyek, egyszerűen képtelen volt kordában tartani az érzelmi sokkot, ami abban a pillanatban elhatalmasodott rajta. Mert meglátta. Ott állt előtte. Dragan nem akarta… nem tudta bántani őt… sosem tudta. Egész életében rettegett, és most ez a rettegés megbénította a testét. A szomorúság kiölt belőle minden érzést, gondolatot, reményt… üresség maradt a lelkében. Aztán meglátta a kezét… a bal kezében fogta a kalapácsot. Az a valami elmosolyodott. Szóra nyitotta a száját… és kimondta a halálos ítéletét.

SZILVESZTER NEM FELTÉTLENÜL arra gondolt, hogy egy autó hátsó ülésén, a felmelegedett légkondi „hűsítő” levegőjében folytassák az eszmecserét, de Zsolt láthatóan elégedett volt az ötletével.

– Ugye, hogy jobb? – nézett rájuk a férfi büszkén.

– Sokkal – mondta Szilveszter, de az irónia nem ért célba. Zsolt elégedetten bólogatott.

– Előtúrtam a nyomozati anyagot. – Egy paksamétát húzott elő a kesztyűtartóból. Odatolta Viola elé, aki belelapozott.  – Benne van az összes gyanúsított, az összes kihallgatás, az összes elmélet, de ne számítsanak semmi jóra. Kisebb Agatha Christie-regény.

Viola belelapozott a dokumentumokba. Dragan eltűnése napjától számítva sok név megjelent, számos vallomás, fotó, megjegyzés szerepelt az oldalakon, de aztán ahogy távolodtak az első naptól, úgy csökkent a fontosnak talált információk mennyisége is.

– Jó vaskos – mondta végül.

– Mint mondtam, Draganra sokan nehezteltek. A fiú egy igazi nagymenő volt, egy helyi sztár, vagy legalábbis ő ezt gondolta magáról.