Fredrik Backman

A BARÁTAIM

Fordította: Bándi Eszter

A mű eredeti címe: My Friends

A fordítás a Norstedts 2025-ös Mina vänner című,

svéd nyelvű kiadása alapján készült

Copyright © Fredrik Backman, 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Bándi Eszter, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatók

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához

köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-923-9 (papír)

ISBN 978-963-614-924-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Laczkó Krisztina

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Minden fiatalnak, aki alkotni szeretne.

Tedd meg!

A világ olykor kegyetlen az új tehetségekkel,

új alkotásokkal.

Az újnak támogató kell.

ANTON EGO

1.

Louisa tinédzser, azaz a legjobb fajta ember. A bizonyíték egyértelmű: a kisgyerekek szerint a tinédzserek a legjobb fajta emberek, a tinédzserek szerint is a tinédzserek a legjobb fajta emberek. A kivételt a felnőttek képezik: szerintük nem a tinédzserek a legjobb fajta emberek. Ennek nyilvánvalóan az az oka, hogy a felnőttek a legrosszabb fajta emberek.

Pár nap múlva húsvét, Louisát pedig hamarosan ki fogják dobni egy művészeti árverésről egy értékes festmény megrongálása miatt. Idős hölgyek fognak sivalkodni, kijön a rendőrség is, holott egyáltalán nem ez volt a terv. Már nem dicsekvésképpen, de Louisának megvolt a tökéletes terve, egyáltalán nem a terv tehet róla, hogy végül nem sikerült követnie. Louisa néha zseni, néha viszont nem, ez a két verzió pedig közös aggyal működik. De a terv? Az tökéletes.

Az aukció az a fajta esemény, amelyre csak különösen gazdag emberek járnak nevetségesen drága műalkotásokat venni. Tinédzsereket nem is látnak szívesen, kiváltképp olyanokat, akiknek a hátizsákja tele van festékspray-vel. A gazdag felnőttek túl sok híradást láttak „aktivistákról”, akik betörnek, és híres festményeket rongálnak meg, így a bejáratot zéró humorral rendelkező, százötven kilós biztonsági őrök védik. Az őrök izmainak még latin neve sincsen, mert amikor egykoron az emberek latinul csevegtek, ekkora benga állatok még nem is léteztek. Ez mondjuk nem is számít, a terv szerint Louisa észrevétlenül osont volna be. A terv gyenge pontja az, hogy Louisa a kivitelezője. Meg kell hagyni, legalább jól indult a dolog, ugyanis az aukció helye egy régi templom volt. Ezt onnan lehet tudni, hogy a gazdag emberek gyakran mondogatták egymásnak: „Tudta, hogy ez egy régi templom?” A gazdag emberek ugyanis szeretik emlékeztetni egymást hihetetlen vagyonukra: tessék, olyan gazdagok, hogy akár egyenesen Istentől vásárolhatnak!

Pár nap múlva megkezdődik húsvét ünnepe, akkor nyilván senki nem fog egyetlen gondolatot sem vesztegetni Istenre, mert Isten akkor épp nem árul semmi érdekeset. Az a leghihetetlenebb Istennel kapcsolatban, hogy megérti az emberek szükségleteit. Ezért van vécé a templomokban, és egy ilyen vécé ablakán tört be Louisa is, pontosan a terv szerint. A barátja, Hal tanította meg erre. Hal a legügyesebb mindenben. A legügyesebben veszti el a dolgokat, töri össze a dolgokat, és a legügyesebben tör be különböző helyekre. Louisa viszont elég béna mindenben, csak dühösségben jeleskedik. Nem dicsekvésképp, de ebben világklasszis kategória. Leginkább az dühíti fel, amikor gazdag emberek művészeti alkotásokat vásárolnak. A gazdagok ugyanis a legrosszabb fajta felnőttek, a művészeti alkotásokat pedig a legegyszerűbb úgy megrongálni, hogy árcímkét teszünk rájuk. Ezért utálják a gazdag felnőttek Louisa falmázolmányait. Nem a falakat szeretik, hanem azt utálják, hogy léteznek szép dolgok ingyen.

Louisa tehát festékspray-től dagadó hátizsákkal és a tökéletes tervvel együtt mászott be az ablakon. Miután felkászálódott a padlóról, némi szünetet tartott, és valósághű portrékat festett az őrökről a falra. Egy sekélyesebb művész talán bikaként ábrázolta volna őket, a nyakuk ugyanis olyan vastag volt, hogy alig lehetett megállapítani, hol kezdődik a fejük. Louisa sosem tenne ilyet, ugyanis ő belelát az emberekbe. Ezért festette meg az őröket medúzaként. A medúzáknak, ahogy az őröknek, se gerince, se agya.

Aztán felvett egy elegáns fehér inget, és beslisszolt a tömegbe.

Az igazsághoz tartozik, hogy Louisa sok mindent utál magában, de legfőképp a magasságát és a súlyát. Gyerekkorában sok mindenre vágyott, de leginkább arra, bár lenne kicsit kisebb. Nem szereti a testét, mert túl sok van belőle, nem szereti a hangját, mert túl mély, nem szereti az agyát, mert mindig beszédre buzdítja, amikor ideges. Leginkább a szívét nem szereti, mert mindig ideges. Ostoba, ostoba szív.

Ezek után talán azt gondoljátok: valakinek fel kellett volna tűnnie, hogy Louisa belépett a templomba. Viszont a gazdag felnőtteknek igen ritkán tűnik fel bármi is, leszámítva a tükröket. Drága festmények lógnak a falakon, egyik mestermű a másik mellett, a terem mégis tele van emberekkel, akik a pezsgőspoharukban próbálják megigazítani a frizurájukat. Egy csapat vidám nő fotókat készít, ám nem a művészeti alkotásokról, hanem saját magukról. Egy csapat komoly férfi a kedvenc festményeiről beszélget, de nem mint művészeti alkotásokról, hanem mint befektetésekről, mintha legalábbis bekeretezett bankjegyek volnának. Aztán a férfiak témát váltanak, és már golfozásról csevegnek, a nők hangosan nevetnek valami fantasztikus dolgon, mivel az életükben minden a legjobb, mindenki csodálatos, hát nem lenyűgöző, hogy ez az épület egy régi templom? Nyilvánvaló, hogy senki sem mer a falakon lógó festményekről beszélni, rettegnek, hogy valami oda nem illőt gondolnak róluk. Legjobb lesz hagyni, hogy valaki más gondoljon valamit először, akkor pedig egyértelmű lesz, melyik alkotást szabad szeretni. Az egyik nő döbbenten tér vissza a mosdóból: valaki „összegraffitizte” a falakat, a festék szagától pedig kiújult a migrénje.

– Graffiti? Borzalmas! Vandalizmus! – kiált fel az egyik nő, de egy másik suttogóra fogja.

– De… nem lehet, hogy a graffiti a kiállítás része? Nem lehet, hogy… művészet?

A pánik úgy terjed a csoportban, mint a pisi a sátorban. Mert mi van, ha tévednek? A nők a golfról társalgó férfiakhoz sietnek, hátha ők tudják a választ. Az egyik férfi visszakérdez:

– Van rajta árcímke?

A nők fejüket rázva nevetnek. Nincs árcímke, akkor nem művészet, micsoda megkönnyebbülés! A férfiak a falra mutogatnak, majd folytatják a beszélgetést a befektetésekről. Amikor a templomban levő legeslegjobb beruházásról folyik a szó, az egyik festményre mutatnak, a Kép a tengerről címűre, mert az egyszerre minden. Kék is és drága is.

Dühös? Louisa nem is érti, hogyan érezhetne másként.

A férfiak és a nők körül fehér inges felszolgálószemélyzet köröz, hors d’oeuvres-t szolgálnak fel, mert a gazdag emberek szeretik az apró falatkákat. Minden más legyen nagy, kivéve az adókat és a szendvicseket. Senki nem néz a felszolgálók szemébe, a személyzet olyannyira nem számít a gazdag felnőtteknek, hogy észre sem veszik, az egyiken hátizsák van.

Louisa finoman kerülgeti a tömeget; aki mindig is nagynak érezte magát életében, az jól tudja, hogyan kell kitérni. Csak akkor kezd pánikolni, amikor végre megpillantja a festményt, amit keresett. Olyan boldoggá teszi a látvány, hogy szinte biztos benne: mindenki hallja, ahogy az az ostoba, ostoba szíve hangosan ver. De senki sem reagál. Nem olyan furcsa persze, a felnőttek már elfelejtették, hogyan is hangzik ez.

A Kép a tengerről alkotója a világhírű művész, „C. Jat”. A legdrágább festmény az egész árverésen, mindenkinek erre fáj a foga, nem magáért a képért, hanem a történetéért. Állítólag ez C. Jat első képe, tizennégy évesen festette, micsoda tehetség! Így kezdődött a karrierje. A golfról beszélgető férfiakat ez nem érdekli, lelkesen mesélik a pezsgőző nőknek, hogy a festmény elsősorban „állati jó befektetés”, mégpedig egész más pletykák miatt. Ugyanis az újság szerint a művész drogfüggő, olyan rossz állapotban van, hogy el sem hagyja a lakását, így ha a vásárlónak szerencséje van, akár meg is halhat! Mennyit ér majd ez a festmény akkor!

Mindenki nevet. Louisa keze ökölbe szorul.

A festmény már így is drága. Annyira drága, hogy bársonykötél lóg előtte. Annyira különleges, hogy egy szegény ember leheletétől meg is sértődhet. A kötél mellett egy alacsony, gyémántokba bugyolált, elégedetlennek tűnő idős nő áll. Mondjuk elképzelhető, hogy tényleg csak így tud nézni, a sok plasztikától úgy fest az arca, mint egy túl szorosra kötött edzőcipő.

– Itt van a Kép a tengerről! – sziszegi boldogtalanul a férjének, ugyanis a kép kisebb, mint amire számított. Szegény pára valószínűleg nagyobbnak képzelte a tengert.

A férje, akinek a karórája akkora, mint egy felnőtt teknős, a nadrágja pedig olyan szűk, hogy a fenekének saját feneke lett, rá se néz a festményre, csak a mellette levő táblát olvassa, rajta a kikiáltási árral. Boldognak tűnik, mert egy ilyen alkotást nem vehet meg akárki, az öregember pedig nem is akárki. A nő bosszankodik, hogy a kép nem narancssárga, hiszen annyi szép narancssárga holmi van idén a nyaralójukban. Ezt olyan hangon teszi szóvá, mintha az is kiakasztaná, hogy a fagyi nem olyan, mint a savanyúság, a kilincsek pedig nem hasonlítanak jobban az operára – mintha rendkívül udvariatlannak tartaná a világ részéről, amiért nem alkalmazkodik minden pillanatban az ő kívánságaihoz.

– Esetleg betehetnénk egy narancssárga keretbe, Charles? – javasolja, de az öregember nem válaszol, mert tele van a szája falatnyi szendvicsekkel.

Louisa gyűlöli őket. A befektető férfiakat, a fényképező nőket, a nyanyát, aki dekorálni szeret, az öregembert, aki fogyasztani. Atyaég, mennyire gyűlöli őket! Ezt fontos tudni, különben nem fogjátok megérteni, mit tehet egy festmény egy emberrel.

Louisa hátizsákjában a festékspray-k mellett még ott az útlevele, valamint egy képeslap, amelyen girbegurba betűkkel a következő szöveg áll: Olyan szép itt, mindig süt a nap. Hiányzol, hamarosan találkozunk! Anya. Ezt is fontos tudni ahhoz, hogy megértsük, hogy amikor Louisa átmanőverezett a tömegen, és megállt a képet védő kötél előtt, amelyről mindenkinek a tenger jut eszébe, ő már nem egy régi templomban áll. Nincs egyedül. Már nem is dühös, még Halra sem haragszik, aki mindig olyan ügyesen tört be helyekre, aztán olyan ügyetlenül jött ki.

Egyszer egy tetoválószalonba surrantak be az éjszaka közepén, és tetoválást készítettek egymásra. Louisa egy szívet rajzolt Hal felkarjára, a legszebbet, amit az valaha is látott. Aztán Hal tetovált a barátnője alkarjára; hihetetlenül csúnyára sikeredett, szinte felfoghatatlanul randára, mert ő sok mindenhez értett ugyan, de a rajzoláshoz pont nem. A tetováláson egy félkarú ember ült egy fán, és Louisa imádta ezt a rajzot. Mikor először találkozott Hallal egy gyermekotthonban, ahol senki sem mert aludni, egész éjszaka vicceket mesélt neki. A kedvence ez lett: „Hogyan szedsz le egy félkarú embert a fáról? Integetsz neki!”

Senki sem tudott úgy nevetni a saját viccein, mint Hal. Louisa sosem hallott ennél kedvesebb hangot, és sosem találkozott nála nagyszerűbb emberrel.

Alkalomadtán Hal fagylaltozókba tört be éjszakánként, mivel a fagylaltot szerette majdnem a legjobban a világon. Legtöbbször azonban festékboltokba, mert Louisának kellett a festékspray. Egyszer, amikor csavarhúzókra volt szükségük, egy vasboltba is betört. Több száz alkalommal viszont mozik hátsó ajtaját feszítette fel, hogy beosonhassanak késő esti vetítésekre, mert Louisa meg a filmeket szerette majdnem a legjobban a világon.

Tizenhét évesen csaknem minden éjszaka egymás mellett aludtak a gyermekotthonban, fagylaltfoltos ruhában, egymás nevetésétől eltelve. A fiókos szekrényt az ajtóhoz tolták, és csavarhúzókkal felfegyverkezve feküdtek, ha esetleg valaki megpróbálna bemenni. Akik szülők nélkül nőnek fel, sok furcsa dologhoz hozzászoknak, például, hogy kizárólag egyetlen embert szeretnek. Egy idő után lehetetlen leszokni erről.

Louisának fájt az élet, Halnak még jobban, Louisa utálta a valóságot, Hal pedig ki nem állhatta. Louisa néhányszor kipróbálta a drogokat, Hal nem tudott leállni velük. Louisa tizenhét volt, mikor Hal tizennyolc lett, és nem maradhatott többé a gyermekotthonban. Megígérte ugyan Louisának, hogy minden rendben lesz, de a lány volt az egyetlen jó ember, akit ismert, és ahogy egyre több éjszakát töltött távol tőle, Hal másfajta emberekkel találkozott. Megszökött a valóság elől, üvegek mélyére, bele a ködbe. A felnőttek mindig azt hiszik, hogy megvédhetik a gyermekeiket attól, hogy veszélyes helyeken kössenek ki, de minden tinédzser tudja, hogy ennek semmi értelme, hiszen a világ legveszélyesebb helye ott van bennünk. A törékeny szívek palotákban és sötét sikátorokban ugyanúgy összetörnek.

Louisa immáron három hete van egyedül ezen a világon, ekkor hazudták neki a felnőttek, hogy Hal öngyilkos lett. Ez nem volt igaz. Egyetlen felnőttnek se hiányzott Hal, senkinek nem hiányzol, ha tíz különböző gyermekotthonban nősz fel. Egyszerű hát gyógyszer-túladagolásra fogni. Louisa ellenben tudja az igazságot: a valóság ölte meg Halat. Megfojtotta a klausztrofóbia, az, hogy csapdába esett ezen a világon, belehalt az állandó szomorúságba.

Ezt mind tudnotok kell Louisáról, különben nem érthetitek meg, mit jelenthet egy festmény. Hogy milyen sebesen tud verni a szív – az, aki megszűnt fiatalnak lenni, már nem is emlékszik erre. És hogy van olyan művészet, amelyik annyira gyönyörű, hogy egy tinédzser nem fér el a testében tőle. Van az a fajta boldogság, amely annyira elborít, hogy szinte elviselhetetlen: mintha a lelked ki akarna törni a csontjaidon át. Meglátsz egy festményt, és életed egyetlen pillanatára, egy lélegzetvételnyi időre elfelejtesz félni. Ha valaha is tapasztaltad ezt, tudod, milyen érzés. Ha nem, akkor úgysem valószínű, hogy el lehet magyarázni.

Ugyanis ez a festmény nem a tengert ábrázolja. Csak egy nyavalyás felnőtt gondolhatja ezt.

2.

Az idős nő még nem vette észre Louisát, ez is a terv része. Meglepő magassága ellenére Louisa meglepően ügyes abban, hogy láthatatlanná tegye magát. A titok nyitja annyi, hogy tudd, senkinek nem jelentesz semmit. Értéktelen vagy.

A nő, aki rendkívül fontosnak, ennélfogva rendkívül láthatónak érzi magát, épp el van foglalva valamivel. Ugyanis meglátta a befektetésről tárgyaló férfiakat és nőket, ezért felhorkant:

– Ezt nézd, Charles! Úgy látszik, manapság bárkit beengednek ide, még ezeket a közönséges, újgazdag, műveletlen tahókat is. Csak nézz rájuk! Se ízlésük, se stílusuk!

Úgy ejti ki az „újgazdag” szót, mintha valami rémes vírus lenne, mert a hozzá hasonló emberek azt szeretik, ha a körülöttük lévő dolgok régiek: antik bútorok, érlelt borok, régi pénz. Amiből új kell, az a sportautó és a csípőízület. Minél több a pénzük a hozzá hasonló embereknek, annál kevesebb dolgot szeretnek, míg végül annyira gazdagokká válnak, hogy a többi gazdagot is megutálják. Louisa szerint egyébként ez az egyetlen szimpatikus vonás bennük.

A nő felháborodott pillantást vet a férjére.

– Figyelsz te egyáltalán, Charles?

A férfi azonnal válaszol.

– Hogyne, kedvesem. Figyelek. Megvesszük azt a tengereset. Mi is a művész neve? C. Jat? Miféle név ez? Szerinted vannak még valahol olyan miniszendvicsek?

Senki sem veszi észre, mikor Louisa kinyitja a festékspray-vel teli hátizsákját. Senki sem veszi észre, mikor átmászik a kötél alatt, és közelebb lép a festményhez. Elmondhatatlan, amit érez, amikor meglátja. Talán ilyen érzés szülővé válni, gondolja. Nincsenek szavak. Hiányzol, hamarosan találkozunk. Anya; ez van a képeslapon a hátizsákjában. Louisa a hátizsák legalján keresgél.

– Hé, te! Mégis mit művelsz? Nem szabad ilyen közel menni a képhez! – kiált fel mögötte hirtelen egy hang.

Az idős nő az; roppant mérgesnek hangzik, de ha valakinek az arcán a bőrt már annyira visszahúzták, hogy az a fülénél kezdődik, nehéz megállapítani a valódi érzéseit. A nő érzelmi skálája egy lámpaernyőéhez hasonlítható.

Louisa ekkor hagy fel a terv követésével. Nem a terv hibája, hanem ugye az agya kicsit zsúfolt lesz, mikor a zseni és a nem zseni része is egyszerre van jelen. Könnyes szemmel fordul meg, és leteremti a nőt.

– Ez a festmény nem a tengert ábrázolja!

A nő gyorsan hátrál két lépést, és úgy néz a lányra, mintha épp egy bútor támadta volna meg. Ez hozzá szólt?

– Te… te teljesen meg… azonnal menj el attól a festménytől! – parancsolja, a szemtelenségtől az ájulás szélén.

Louisa nyugodtan áll tovább a kötél másik oldalán, próbálja visszatartani a könnyeit. Suttogva mondja:

– Ez a festmény nem a tengert ábrázolja. Te újgazdag, bunkó paraszt.

A nő annyira feldühödik, hogy majdnem megfullad, ezért megragadja a férjét, akinek a torkán akad egy apró szendvics, így ő is majdnem megfullad.

– Charles! – bömböli a nő, mire a férfi kenyérdarabokat köpköd felesége gyémántjaira, majd Louisa fehér ingére mutat, mintha azt képzelné, a mutatóujjából tüzet képes lövellni, ezzel pedig mindenkit rettegésben tarthat.

– Te ott! Ne mozdulj! Beszélni akarok a főnököddel! – parancsolja.

Legnagyobb meghökkenésére Louisa nem fél a mutatóujjaktól, ugyanis Louisa nem liftgomb. Halkan válaszol.

– Nem dolgozom itt.

Tovább keresgél a hátizsákjában, míg végül megtalálja, amit keresett. Egy vékonyan író, piros színű tollat.

– Ez esetben a szüleiddel óhajtok beszélni! – követeli az öregember, némiképp undorodva nézve körül, mintha attól tartana, hogy meglát két csimpánzt, amint egy fogamzásgátlásról szóló brosúrát tartanak fejjel lefelé.

A nő ekkor veszi észre Louisa hátizsákját, és végül mindent megért. Jól tudja, mit jelentenek a fiatalok és a hátizsákok.

– Charles! Festékspray van a hátizsákjában! Ez egy aktivista! Hozd az őrt, Charles, tönkre fogja tenni a műalkotást!

– Mondja a nő, aki a ronda nyaralójában akarja felakasztani a falra – morogja Louisa.

Aztán megfordul, és a festmény mellé a falra egy apró piros halat rajzol.

Nem ez volt a terv. Tényleg csak meg akarta nézni a képet, azt gondolta, ennyi elég is lesz. Nem az agyának a hibája, hogy a szívében valami tudatni akarja a festménnyel, hogy itt járt. Ő és Hal. Ostoba, ostoba szív.

A nő pánikba esve visít, az öregember elsiet az őrért. Azért mégis kedves volt tőle a gondolat, mélázik el Louisa. A gondolat, hogy neki vannak szülei.

Hamarosan találkozunk. Anya; áll a képeslapon. A képen C. Jat világhírű képe látható. Louisa egész életében látni szerette volna élőben, Halnak is folyton erről magyarázott, hogy majd egy nap együtt eljönnek ide. De most? Most el se tudja magyarázni, mit érez. Néha, mikor Hallal együtt belógtak a moziba, olyan filmeket néztek, ahol a főhős megpróbálta elmagyarázni, milyen érzés anyává válni. A karaktert ilyenkor elborítják az érzelmek, és nem találja a szavakat. Szülővé válni? Van, aki azt mondja, olyan, mintha egy láthatatlan árhullám akkora erővel találna el, hogy elakad a lélegzeted, és nem is jön vissza. Életed hátralevő részében levegő után kapkodsz, állítja valaki más, mert a szereteted olyan erős, hogy kiszorít minden levegőt a tüdődből. A harmadik szerint senki sem látja a különbséget rajtad, holott olyan világos az előtte és az utána. Egy teljesen új te.

Ilyen érzés ez a festmény, gondolja Louisa. Azért mégis kedves volt az idős hölgytől, hogy azt hitte, tönkre fogja tenni a műalkotást. Mintha legalábbis képes lett volna megállítani őt!

Nénike, mereng Louisa, ha tönkre akartam volna tenni a festményt, már az egész épület lángokban állna. Pazarul teszek tönkre dolgokat, nénike. Minden szerettem meghal.

Az őr sietve érkezik, vagyis hát ahogy tud a százötven kilós testével, amelynek tetejét egy apró, dühödt fej koronázza. Louisa marokra szorítja piros tollát.

Utálja, ha a felnőttek megérintik, ez történik, ha sose találkoztál olyan felnőttel, akiben megbízhatsz. Az apja lelépett, mielőtt Louisa megszületett volna, ugyanis nem akart apa lenni. Louisa reméli, hogy az anyja akart anya lenni, legalábbis egy kicsit. Vajon érezte-e az árhullámot, amikor Louisa megszületett? Hiányzol, áll a képeslapon ronda kézírással. Az egyetlen, ami dereng neki róla, az a hangja, amikor altatót énekel. Egy másik országból jöttek, Louisa nem emlékezett semmire. Azt se tudta, mit hagytak maguk mögött, de biztos semmi jót, ha itt tényleg jobb. Amikor Louisa ötéves volt, a szomszédokra bízták. Az anyja elment, és sose tért vissza. A rendőrség pár hónapig kereste, de az anyja ügyesen tudott láthatatlanná válni, talán ez az egyetlen, amit örökölt tőle. Az idő érdekes fogalommá alakul, ha elhagynak. Ha ötéves vagy, amikor a szülőd elhagy, nem úgy érzed, hogy egy bizonyos napon történt, hanem minden egyes nap, újra és újra. Sosincs vége. Louisa gyermekotthonokban nőtt fel. Csak az anyanyelvén beszélt, és mikor utánozni próbálta a többi gyerek nyelvét az otthonban, kinevették, vagy még rosszabb dolgokat műveltek. Hosszú ideig egyáltalán meg sem szólalt. Emlékszik még, milyen nehéz volt aludni ezekben az otthonokban, mert valami mindig a falnak csapódott, hol egy tányér, hol egy pohár, hol egy ember. Néha mások, néha ő. Sehol sem maradt túl sokáig, többször is költöznie kellett; néhány otthon ijesztő volt, mások pedig veszélyesek. Csak egyetlenegy volt csodaszép.

Hat- vagy hétéves lehetett, és persze ez a nevelőotthon is ugyanúgy tele volt ordítozó emberekkel és csöndes félelmekkel, mint a többi, de volt egy hűtőszekrény a konyha sarkában, amelyet rengeteg híres festményről készült képeslap díszített. Ez maga volt a mennyország számára. Sose jött rá, ki vette a képeslapokat, és tette fel őket, de biztos valaki olyan, mint ő, aki ott lakott egy ideig az otthonban, és el akarta mesélni az utána következő gyerekeknek, hogy létezik egy másik világ odakint. A művészet empátia.

Az egyik képen a tengert ábrázoló festmény volt látható, amely tulajdonképpen nem a tengert ábrázolja. Ez volt az első dolog, amit Louisa ellopott, a legelső szép dolog, amihez hozzáért. Pár évvel később megérkezett egy másik nevelőotthonba, ahol valaki nevetett, mégpedig Hal. Azonnal egymásra találtak: összetartoztak. Éjszakánként egymás mellett aludtak, csavarhúzóval a kezükben. Olyan közel egymáshoz, hogy ha Louisa felébredt, és szívdobogást hallott, nem tudta, hogy a sajátja, vagy Halé. Hal megtanította neki megérteni az összes nyelvet, amit a többi gyerek beszélt, főleg a káromkodásokat, mert káromkodások szempontjából Hal valódi világpolgár volt. De Louisa akkor tanult meg angolul, mint az amerikai filmsztárok, amikor Hal becsempészte őket a moziba. Éjszakánként egymás mellett feküdtek, és hosszú részleteket suttogtak el híres szerelmes történetekből. Mégis, annyi szó volt, amit nem értett egy nyelven sem. Nem sokkal később, egy napon becsöngetett a rendőrség, és közölték, hogy megtalálták Louisa anyját.

A gyerekek agya különös, mindent a maga módján értelmez. Louisa mindig is erről a percről álmodozott, most mégsem értett semmit abból, amit a rendőr mondott. Hal magyarázta el: „Hozzátartozók értesítése”, ez azt jelenti, hogy elmondani azoknak, akiket érdekel a dolog. Louisa volt a hozzátartozó. „Elhunyt”, azaz meghalt. „Túladagolás” annyi, mint halálra inni magát. Belülről fulladt meg. Egy gyerek agya annyi mindent el tud képzelni, Louisa ezt hallva nem az alkoholtól kezdett el félni, hanem az úszástól.

Amikor a következő alkalommal mentek a moziba, régi filmet választottak, mert Hal tudta, hogy Louisa azokat szereti a legjobban. Egy híres énekesnő játszotta a főszerepet. Egyik jelenetben altatót énekelt egy gyereknek, Louisa pedig hirtelen felismerte: sosem az anyja hangjára emlékezett, hanem erre. Az anyja olyan gyakran hagyta magára az ötévest a tévével, hogy végül Louisa azt sem tudta, melyik hang az anyjáé, és melyik a régi filmeké. Sírt, amikor rájött, hogy nincsenek emlékei, de Hal mellette ült, és vigasztalta: „A pokolba az egésszel, miért kellene a hülye agyadnak eldöntenie, mi történt meg, és mi nem? Megtarthatod az emléket, elvégre a tied!”

Louisa tehát megtartotta. A képzelet a gyermekek egyetlen fegyvere. A festményes képeslap hátuljára pedig megírta az üzenetet, amire annyira vágyott – amitől azt érezhette, mintha vágytak volna rá, és szerették volna. Hamarosan találkozunk! Anya.

Visszatette a hátizsákjába, és arra gondolt, hogy amikor egy nap meglátják ezt a festményt élőben Hallal, akkor az pont olyan lesz, mint amikor a szuperhősök rátalálnak a szupererejükre. Ha egyszer eljut a tengerhez, talán nem fog félni az úszástól. Arra gondolt, az egész olyan lesz, mint a tündérmesékben: valami varázslatos módon minden jóra fordul.

Nem fog.

De így veszik kezdetüket Louisa kalandjai.

3.

Louisát tehát kidobják. Ilyesmi nem gyakran történik, a legtöbb embert nem „kidobják”, hanem kivezetik, esetleg kirángatják. De Louisa nem olyan, mint mindenki más, így repülve hagyja el a templomot.

A kérdéses kidobás előtt még lefest egy őrt, mármint nem a falra, hanem magára az őrre fest. Sajnos az őr nem tűnik olyan embernek, aki értékelné az ilyesfajta szimbolizmust, Louisára ront, akár egy vaddisznó, amely paprikás beöntést kapott, és olyan erősen ragadja meg a lányt, hogy az felsikít. Nem sokkal később már az őr is sikít.

Louisa tényleg ki nem állhatja, ha a felnőttek megérintik, ezért pánikba esik, és ekkor festi le az őrt. Mentségére szólva, önvédelemből cselekedett, ugyanis semmi más nincs a kezében, mint a toll, amivel a falra írt. Ezt szúrja hát bele az őr alkarjába. A férfi elég megkapó hangnemben sikít, valahol a hintáról leesett ötéves és az autójában kígyóra bukkanó operaénekes között. Nem is értékeli az iróniát abban, hogy a toll piros, a karja meg már amúgy is tele van menő tetovált szavakkal, így most az egész olyan benyomást kelt, mintha egy indulatos tanár kijavította volna az egyik szó helyesírását. A százötven kilós őr, akibe egyetlen gramm humor sem szorult, ismét megpróbálja megragadni Louisát, aki félreugrik, és felkapja az első keze ügyébe akadó dolgot a hátizsákjából: egy festékspray-t. A festék fehér, az őr pedig feketébe öltözött, így amikor Louisa elkészül az alkotással, az őr úgy fest, mint egy iszonyú dühös autópálya.

Végül sikerül hátrafognia Louisa karját, és hátizsákostul megemeli őt; az egész olyan váratlan és brutális, hogy a lány úgy érzi, a kulcscsontja gyufaként törik össze. De nem is ez ijeszti meg. Hanem az, hogy az őr odakiált a társának: „Hívd a rendőrséget!” Louisa jobban tart a rendőrségtől, mint az erőszaktól, így miközben az őr a kijárat felé hurcolja, azt teszi, amit a helyében minden racionális ember tenne: fülön harapja őt.

Ekkor már az ajtónál vannak, az őr elbődül, akár egy százötven kilós kisbaba, és olyan erővel dobja el a lányt, hogy az szó szerint kirepül a járdára a hátizsákjával együtt. Mintha az épület kiköpött volna egy dinnyemagot.

Az utolsó hang, ami eléri Louisát, az öregasszony sipítozása: „Láttad? Meg akarta rongálni a festményt! Amikor megláttam a hátizsákját, tudtam, hogy egy aktivista! Mindent tönkre akarnak tenni! Nyomorult kis csótányok!”

Louisa még visszakiabálja:

– Ez a festmény nem a tengert ábrázolja, te hülye…

Remek sértésekkel készült a mondat hátralevő részére, de amint földet ér, kimegy belőle a szusz. Fáj, de nem ér rá azon gondolkodni, mennyire, mert az őr a nyomába eredt, százötven kiló mínusz egy fül.

– Hívd a rendőrséget! – kiabálja a másik őrnek, szóval Louisa felkapja a hátizsákját, és a nyakába veszi a lábát. Az őr utána, de hát persze nincs esélye, elvégre felnőtt férfi, és az olyanoknak fogalmuk sincs, hogyan kell futni. A felnőtt férfiak nem félnek elég dologtól ezen a világon, ezért nem kellett megtanulniuk jól futni.

Elrohan a tömb végéig, jobbra fordul, és a tengerre gondol. Mindig ezt csinálja, amikor fél, szóval szinte állandóan a tengerre gondol. Lehet, hogy ez furcsa, ha az ember tizenhét éves, és nem tud úszni, mi több, sose hagyta el ezt a várost, ugyanis ez a város közelebb van a világűrhöz, mint a tengerhez. Még sose látta a tengert. De az emlékezetébe véste a festmény minden kékjét. Ez a kedvenc helye.

A képeslap a hátizsákjában van, de már nincs rá szüksége, mert sosem fogja elfelejteni, milyen volt a festmény a valóságban. A festmény, ami a hülye felnőttek szerint a tengert ábrázolja, valójában egy mólót mutat. A kép egyik sarkából indul egy betonnyelv az ég alatt, és a legvégén három tinédzser fiú üldögél. Olyan kicsik, hogy a felnőttek általában észre sem veszik őket. A művész a Kép a tengerről címet adta neki, ezért figyel mindenki a tengerre. A fiúk a közepén vannak, mégis rejtve maradnak. Ki tud ilyet festeni? Ki képes elállítani a lélegzetét annak, aki megpillantja ezt a három gyereket a falon? Ki képes éreztetni a tenger sós illatát és elérni, hogy megsirasd valaki más gyermekkorát?

Louisa sosem találkozott ezekkel a fiúkkal, mégis hozzá tartoznak, csak ők vannak neki a világon. Tizennégy évesek lehetnek a képen, talán tizenöt is, már nem gyerekek, de nem is felnőttek még. A festményen úgy néznek ki, mintha az alkotó olyan intenzíven nézte volna, és olyan szépre álmodta volna őket, hogy végül megtanult színekkel suttogni. A festő lelke bizonyára darabokban volt, mert senki más nem képes ilyen óvatos mozdulatokkal festeni, senki nem tud képre vinni egy ilyen barátságot, ha nem volt előtte teljesen magányos gyerekként. Egy tökéletes nyári napot örökít meg a kép; a fiúk közel ülnek egymáshoz, és ha alaposabban megnézed, mozogni kezdenek. Rázkódnak a nevetéstől, mintha egyikük most eresztett volna el egy jó kis pukit.

A tudatlan, haszontalan gazdag emberek a régi templomban ebből semmit sem értenek, mert nem fáj nekik eléggé. Boldogan és elégedetten járkálnak körbe odabent, elégedettek a világgal, ezért gondolják, hogy ez pusztán egy festmény a tengerről. De minden idióta képes megfesteni a tengert, minden boldog idióta! Ez a festmény a nevetést ábrázolja, ezt pedig csak az értheti meg, aki tele van hiánnyal, mert akkor a nevetés ritka kincs. A felnőttek sosem fogják megérteni, mert nem nevetnek pukikon, és hogy a fenébe bízhatnál meg egy ilyen ember értékítéletében, ha művészetről van szó? Semmit sem szerettek annyira, hogy vállaltak volna egy verést érte, csak hogy egyszer láthassák.

Louisa arcán hideg könnyek folynak futás közben, de mindenhol másutt melegséget érez. A festmény sarkában látta a művész szignóját, mellé pedig apró halálfejeket rajzolt. Ezt például sose tudta volna, ha nem állhatott volna elég közel hozzá életében legalább egyszer. Egyetlen őr sem lesz képes kiverni ezt a fejéből, még ha meg is próbálná, mert most tele van a szíve apró koponyákkal.

A következő sarkon ismét jobbra fordul, így a régi templom mögött lyukad ki, ahonnan az előbb dobták ki; az őr túl hülye ahhoz, hogy itt keresse. Ez is egy tökéletes terv. Louisa tényleg zseni. Leszámítva azt az apró részletet, hogy nem veszi észre a csövest, aki épp egy kukában guberál, ezért teljes sebességgel nekirohan, fejjel zuhan a földre, és elveszti az eszméletét.

Jó. Talán nem teljesen tökéletes terv.

4.

Huszonöt évvel ezelőtt, egy teljesen más gyerekkorban, volt egyszer egy nagy tenger. Napsütés, végtelen nyár, a végtelen kék vízen egy móló nyújtózkodott, annak szélén pedig a legjobb fajta emberek ültek. Tizennégy évesek voltak, majdnem tizenöt, és nem dicsekvésképpen, de Louisának igaza volt: tényleg egy tökéletes pukiról volt szó. Az egyikük eresztette el, a többiek pedig majdnem beleestek a tengerbe a kacagástól. Ezt a pillanatot örökítette meg a festmény.

Ha voltak az életedben emberek, akik ennyire megnevettettek, azt sosem felejted el. Ha nem, feleslegesek a szavak. Vagy érezted a tökéletes puki szagát, vagy olyan felnőtté váltál, aki egy negyed évszázad múlva azt gondolja: ez egy festmény a tengerről, csak mert a címe az, hogy Kép a tengerről. A felnőttek tényleg teljesen eszementek.

Azok a tinédzserek pedig? A festmény előtt csak egymásért éltek. Volt egy nyaruk azon a mólón huszonöt évvel ezelőtt, ami úgy tűnt, örökké fog tartani, mert minden nyár végtelennek tűnik, mikor tizenöt év körüli vagy. Ebben a korban a barátság olyan, mint beállni a maffiába: nem léphetsz ki, mert túl sokat tudsz. Tizennégy éves korodra a barátaid minden porcikáját ismered. A leggyengébb és legtörékenyebb pontokat, és ennyi tudással nem válhatsz felnőtté, mert egyetlen felnőtt sem képes ilyesfajta titkokat megtartani.

Az egyik tinédzser pukizott, és mindenki őrült módra nevetett. Ha csak néhány ilyen nyári nap jut neked, tényleg mázlista vagy, ha pedig egyetlen ilyen barátot is találsz, őrülten szerencsés. A móló olyan forró volt, hogy a tizennégy évesek a hátizsákjukon ültek, nehogy megégjen a fenekük, és ha volt is némi szellő, kevésbé hűtött, mint egy hajszárító a krematóriumban. Annyira izzadtak, hogy ha úszni mentek, a tenger sósabb lett tőlük, annyira forró volt a testük, hogy ha egy égő cigaretta hozzájuk ért volna, a cigaretta visított volna fel. És nevettek – mennyit nevettek! –, mert ez egy ilyen nyár volt. Az utolsó közös nyaruk.

Nem is az volt a cél, hogy festmény legyen. Nem is kellett volna látni a C. Jat szignót a kép alján, mellette a halálfejekkel. Senki nem gondolta, hogy a puki világhírre tesz szert, hogy sok-sok évvel később annyi pénzért adják el egy aukción, hogy még a gazdag öreg hölgyek is felvonnák a szemöldöküket, ha elég mozgástér maradt volna az arcukban. A mólón ülő gyerekekre nem várt fényes jövő, szegényen születtek, és úgy is kellett meghalniuk, mert a világ így épült fel. Verekedtek az iskolában, verték őket otthon, pontosan tudták, milyen a kulcs hangja a zárban, mikor az apjuk részegen jön haza, jól tudták azt is, hogy semmit sem érnek, mert egész gyermekkorukban ezt hajtogatták nekik.

A huszonöt évvel ezelőtti nyáron pedig halált láttak, üldözték és bántották őket, több erőszakot éltek át azokban a hetekben, mint amennyit a huszonöt évvel későbbi aukción jelen levők egész életükben valaha is fognak. Semmiféle jövő nem vár rád, ha így nősz fel, főleg nem valószínű, hogy világhírű művész leszel, de egy napon pont ez történik majd az egyik tinédzserrel. Mert annyi szépséggel a lelkében született egy csúf helyen, hogy az felért egy lázadással. Egy pörölykalapácsokkal teli világban a művészete maga volt a hadüzenet.

Egyik nap a tinédzserek egyike, egy Joar nevű fiú, a művész vázlatfüzete fölé hajolt, és suttogva kérdezte, mintha mágiával lenne dolga:

– Hogy a francba tud valaki úgy rajzolni, hogy pontosan azt látod, amiről szól?! Mi vagy te, egy kicseszett alien?

Joar így tudta kifejezni, amit valójában mondani akart: Szeretlek. Remélem, tudod. A művész így válaszolt:

– Kösz.

Ő így tudta kifejezni, amit valójában mondani akart Joarnak: Én is szeretlek. Nem tudok nélküled élni.

Joar bukkant rá a versenyre, amellyel minden elkezdődött. Az anyja hazavitte az újságokat a munkahelyéről, az idősek otthonának pihenőszobájából. Közeledett a hónap vége, és olyankor néha Joar apjának el kellett döntenie, alkoholt vesz, vagy vécépapírt, így nem ártott otthon az újság. A nyári szünet első napján Joar egy hirdetést talált az újságban, mielőtt kitörölte volna a fenekét. Ezzel megváltozott minden. Másnap ott állt a mólón, és elmagyarázta a pályázat szabályait, ami nem volt egyszerű így, hogy idiótákkal volt körülvéve.

– Egy kurva verseny fiatal művészek számára, mindenki beküldhet egy kurva festményt, és a legjobbat kiteszik a kurva múzeumban! – magyarázta immáron talán hetedszerre, de lehetett az a nyolcadik is. – Most már értitek?

A barátai természetesen tökéletesen értették, néha csak szerették adni a hülyét, mert olyan vicces volt Joar dühösen.

– De… mit kell festeni? – kérdezte az egyikük pont ezért.

– Fessél, amit csak akarsz! Fessél le egy kurva csónakot! – morogta Joar türelmetlenül.

– De… nincs is csónakunk – jött a válasz.

– Ne a csónakra fess, te elmebajos. Fess egy képet a csónakról egy festővászonra vagy mire! – szólt vissza Joar.

A barátja úgy tett, mint aki érti, de aztán így szólt:

– Sajnos nem tudok csónakokat festeni, Joar.

– TE nem is fogsz festeni… – sóhajtott fel Joar, és ekkor esett le neki, hogy a barátai csak szórakoznak vele. – Idióták vagytok mind!

Az első, aki abbahagyta a nevetést, természetesen a művész volt, a boldogsága sosem tartott túl sokáig, a bőre túl vékony volt ahhoz, hogy kizárja a valóságot. Vakarózni kezdett, mint mindig, ha ideges lett, aztán halkan megkérdezte:

– Felejtsük el az egészet, Joar, lehet? Én nem tudok úgy festeni, ahogy a versenyekre kell, az puccos, pénzes embereknek való, én nem…

Joar türelmetlenül félbeszakította.

– Mi az, hogy nem tudsz? Hagyjuk már! Milliószor jobb vagy, mint a gazdag kölykök, csak mutasd meg nekik! Fess le bármit, fesd le a kurva tengert!

Joar ezt a lehető legjobb szándékkal mondta, éppen csak senki sem tanította meg, hogyan fogalmazzon ilyen esetekben. Nem a világnak akarta bebizonyítani, milyen tehetséges a művész, hanem magának a művésznek. Joar tudott motorokat bütykölni, mert azokban rögtön látta, mi ment tönkre, de az emberek teli vannak olyasmivel, amit nem látni. A láthatatlan részek mennek tönkre. Joar nem tudta, hogyan mondja el a művésznek, hogy szereti, ezért inkább ordítozni kezdett vele.

– Csak fessél valamit! Nyerd meg azt a kurva versenyt!

– Ez nem így működik – suttogta a művész, mert nem tudta elmagyarázni, miért nem kap levegőt, képtelen volt szavakba önteni, miért olyan szomorú ezen a nyáron.

Megint vakarózni kezdett, a szeme ide-oda járt. A harmadik fiú ezt észrevette, ezért megpróbálta elterelni mindenki figyelmét.

– Megfesteni a tengert? Nehéz… – mondta, és ebben a pillanatban nehéz volt eldönteni, hogy megint csak játssza a hülyét, vagy tényleg az.

– Hogy lenne már nehéz?! Egyetlen szín! – jelentette ki Joar.

– De annyira… nagy. Honnan lenne hozzá elég papír? – jött a válasz.

Hosszú csend volt, aztán az egyikük kuncogni kezdett, végül mind röhögésben törtek ki. Legvégül még maga a művész is, és akkor Joarnak már tényleg nem volt oka dühöngeni. Így kezdődtek mindig a legjobb dolgok.

A nap hátralevő részében köveket dobáltak egymásra, hülye vicceket meséltek, és úsztak. Az összes dolog közül, amit a művész valaha is festeni fog, Joart volt a legnehezebb megragadnia, mert sosem tudta úgy megfesteni, ahogy érzett iránta. Mikor a nap elindult lefelé azon a nyári napon, Joar idegeskedni kezdett:

– El kéne menned ebből a kurva városból.

– Ne mondd ezt – kérlelte a művész, de Joar ismét dühbe gurult.

– De tényleg! Nekünk már mindegy, szar élet vár ránk, de rád nem, vágod? Mert egy kurvára világhírű művész vagy, csak a világ ezt még nem tudja. Ne felejtsd el, mikor már minden barom tudni fogja, ki vagy… mi tudtuk először, hogy világhírű vagy!

Nem dicsekvésképpen, de igaza volt.

Aztán a mólón heverésztek, olcsó üdítőt ittak, és nézték az ingyenes naplementét. A nyár még mindig végtelen volt, és a világhírű művész, aki még nem volt világhírű, lassan mozgatta az ujját, a maradék fényben halálfejeket rajzolt az égre.

Aztán megkérdezte a másik két tizennégy évest:

– Szerintetek felnőttkorunkban is barátok leszünk?

Joar nyugodtan válaszolt:

– Nem hiszem, hogy felnőttkorunkban mind élni fogunk.

Nem dicsekvésképpen, de ebben is igaza volt.

5.

Louisa feje olyan erővel ér földet, hogy minden elsötétedik előtte. Egy pillanatra azt hiszi, meg fog halni, pár másodpercre eszméletét veszti, aztán arra ocsúdik fel, mintha Hal hangját hallaná a síron túlról. De boldogság helyett csak dühöt érez. Ugyanis épp Hal ígérte meg, hogy ha túlélik a borzalmas gyerekkorukat, akkor utána minden rendben lesz. Neked kellett volna túlélned, nem nekem, te tudtad, hogyan kell egyedül is boldogulni!, kiabálja Louisa a fejében, aztán riadtan nyitja ki a szemét, fél, hogy esetleg mégis hangosan beszélt.

Valaki csitítgatja, vagy azt is csak képzeli? A fogához nyomja a nyelvét, és bár valószerűtlennek tűnik, de mintha macskaszőr lenne a szájában. Aztán ismét pisszegést hall, és mikor felnéz, meglátja a hajléktalant a kuka másik oldalán, ahogy mutatóujját a szájához emeli. Louisa nem szereti, ha valaki lepisszegi, de azért tőle telhetően megpróbálja visszatartani a levegőt, amikor meghallja a biztonsági őr hangját egész közelről.

– Te ott, beszélsz angolul? Láttál egy lányt erre?

Louisa végignézi, ahogy a hajléktalan lelkesen bólint, és az ellenkező irányba mutat. Az őr kifulladva sarkon fordul, és továbbrohan. Vagy hát, „rohan” – kicsit gyorsabban halad, mint ha sétálna. A hajléktalan ott áll, amíg százötven kiló izom és nulla gramm detektívképesség eltűnik a láthatáron, aztán Louisa fölé hajol, és bátortalanul elmosolyodik. Nagy, piros, Louisa alakú folt van az arcán. Valószínűleg összekoccant a fejük. A lány még emlékszik arra, hogy előrehajolva szaladt, szóval a férfi bizonyára alacsony. Mellette egy vörös macska, és bár a hajléktalan férfi ruhái koszosak, a macska meglepően tiszta és ápolt egy hajléktalan macskához képest. A férfi ijedtnek néz ki, a macska bosszúsnak, mintha Louisa tejet borított volna a bélyeggyűjteményére.

– Bocsánat – suttogja Louisa azon az angol nyelven, amit a filmsztároktól tanult, majd megpróbál talpra állni, de megtántorodik, és ismét a hajléktalanra esik.

Mikor egymáshoz érnek, mindketten összerándulnak, mintha elektrosokk érte volna őket. A férfi a kukának tántorodik, a lány pedig megbotlik a macskában. A macska ennek kifejezetten nem örül.

– Bocsánat, bocsánat, bocsánat – mondogatja Louisa, miközben fenékre esik.

A férfi megpróbál talpra állni, a keze remeg, és mintha fájdalmai lennének, de mosolyával mutatja, hogy nincs gond. A macska láthatólag eltérő véleményen van. Louisa szégyenében elpirul, amikor észreveszi, hogy egy szakadt karton és egy koszos takaró van a kuka mögött, azaz a kettejük hálószobájában kötött ki.

A férfi szeretne segíteni neki felállni, de nem akarja a kezét nyújtani. Louisa felismeri ezt a fajta testbeszédet.

– Nem szereted, ha hozzád érnek? – suttogja.

A férfi bocsánatkérőn rázza meg a fejét.

– Én sem.

A férfi óvatosan elmosolyodik, Louisa is. Rövid csönd következik, a lány pedig nem jól kezeli a csöndet, ezért elkezd locsogni. Az agya ugyanis ilyenkor azt sugallja neki, hogy azért van mindenki csöndben, mert ő olyan furcsa, szóval a legjobb lesz fecsegni! Louisa a macskához fordul tehát.

– Szeretem a macskákat! Jobban, mint a kutyákat, mert a macskákat sokkal nehezebb lelőni!

Louisa agya ekkor az iránt érdeklődik, ezt most miért kellett, holott ő maga sugallta ezeket a mondatokat! Az agya szerint pont az ilyesmik miatt nézik őt furcsának. Erre annyira elszégyelli magát, hogy nem tudja elrejteni az érzést. Az agya tényleg folyton piszkálja.

– Mármint… – motyogja bocsánatkérőn a férfinak és a macskának –, a filmekben a rosszfiúk mindig azt mondják az ellenségeiknek, hogy lelövik őket, „mint a kutyákat”. Sosem „mint a macskákat”. A macskák nem maradnának annyi ideig egy helyben…

A hajléktalan elmosolyodik, a macska viszont nem, de talán némiképp megenyhült a lány iránt. Louisa agya ismét beszédre buzdítja őt.

– A kutyásoknak sokszor be kell nyúlniuk az állat torkába, mert a kutyák folyton felzabálnak mindent, amibe bele is pusztulhatnak. Egy ilyen állat tényleg túlélésre termett? Senkit nem látsz macskák torkába nyúlkálni.

Louisa végre elhallgat, az agya pedig kétségbeesve felsóhajt. A macska oldalra biccentett fejjel minden bizonnyal szőrgombócokra gondol. A férfi nem tudja, mihez kezdjen a kezével, restelli, hogy ennyire remegnek, így zsebre vágja őket. Sajnálatos módon így most a zsebe kezd remegni, ettől még jobban szégyelli magát.

Megkönnyebbülésére Louisa nem figyel az ilyen részletekre, lefoglalja a hátizsákja, amelynek kinyílt a cipzárja esés közben, így az egész élete ott fekszik kiterítve a járdán: az útlevél, a festékspray-k, tollak, vázlatfüzetek, egy csomag cigaretta. Két csavarhúzó. Minden ruha, ami elfért. Összegörnyed, ahogy hirtelen kegyetlenül belehasít a felismerés, hogy ez mindene. Tizenhét év a bolygón, és minden belefér egy táskába. Ahogy reményvesztetten leül összeszedni a dolgait, könnyes lesz a szeme. A férfi segít neki, és az ő szeme is csillog. Különleges fajta szív kell ahhoz, hogy így érezz mások földi javai iránt.

– Köszi – mondja Louisa halkan, piros arccal, miközben visszapakolja a spray-ket. Szégyellősen hozzáteszi: – Nem, nem loptam el semmit odabent. Nem ezért üldöznek. Nem vagyok tolvaj.

Úgy fest, a férfi hisz neki, esetleg a macskában maradtak kétségek, ezért Louisa folytatja:

– Nem tettem kárt egyetlen festményben sem! Lehet, hogy a vén banya ezt rikácsolta, de nem igaz! Én sosem… sosem tennék ilyet. Csak annyira szeretem azt a képet. Meg akartam nézni élőben, egyetlenegyszer. A legjobb barátnőmmel akartuk, csak ő meghalt, és…

Beharapja az ajkát, az agya pedig megint rákezdi. Ezért a földet bámulja, és olyan ocsmány káromkodásban tör ki, amilyet a hajléktalan még életében nem hallott. Az pedig teljesítmény, mert már találkozott elázott tengerészekkel, hajózott is több más részeggel, egyszer egy várandós nőt is hallott ordibálni egy parkolóőrrel, szóval elég sokat tapasztalt. Levonja a következtetést, hogy ez a fiatal nő kimondottan tehetséges. Louisa tovább átkozódik, aztán olyan heves zokogásban tör ki, hogy az egész teste beleremeg, mert ma reggel még tökéletes terve volt, amely egyáltalán nem tartalmazta azt a mozzanatot, hogy a templom mögötti sikátorban bömböl olyan erővel, hogy a macska is csupa takony lesz.

– Bocsánat, bocsánat – szipogja.

A macska némiképp undorodva gondol arra, hogy a saját nyelvével kell tisztára mosnia a bundáját. A férfi felkászálódik, a nadrágja térde mocskosabb, mint valaha, és a lány felé nyújtja az útlevelet. A fényképes oldalánál van nyitva, ahol látszik a lány neve és a születési dátuma. Kinyitja a száját, de olyan halkan beszél, hogy inkább hallatszik levelek susogásának a szélben, mint beszédnek.

– Louisa. Szép név. Boldog születésnapot!

Louisa olyan óvatosan veszi át az útlevelét, mintha az élne. Hal ötlete volt az útlevél, bár mindketten pontosan tudták, hogy nem fognak elutazni sehová. Hal szerint az útlevél bizonyíték a létezésedre. Hal nélkül ez az egy bizonyítéka maradt.

– Csak holnap lesz – mondja.

– Lehet, hogy holnap nem találkozunk – suttogja a férfi kedves szemmel és lágy mosollyal. Louisa ekkor jön rá, hogy nem azért beszél halkan, mert szégyellős, hanem mert beteg, és fáj neki a beszéd. Nem tudja, mit mondhatna, ez pedig sosem jó kezdet az agyának, de hát mentségére szóljon, Halon kívül senki más nem kívánt neki soha boldog születésnapot. Nem túl egyszerű kibogozni az érzéseit most, hogy egy idegentől hallja ezt. Mondj valami okosat!, buzdítja az agya, de helyette Louisa így szól:

– Az őr azt mondta, hogy kihívja a rendőrséget! Ezért rohantam, nem azért, mert rosszat cselekedtem!

Az agya szerint a hajléktalant ez cseppet sem érdekli, pedig Louisát hirtelen nagyon érdekelni kezdi a véleménye, mintha vigasztalná a gondolat, hogy legalább egyetlen ember és egyetlen macska a világon nem csak rosszakat gondol róla. Ezért minden kibukik belőle.

– Az a helyzet, hogy megszöktem. Vagyis hajléktalan vagyok, de nem úgy, mint te, nem kell sajnálni engem… én választottam. Megszöktem onnan, ahol élek, szóval biztos keresnek. De kénytelen voltam, mert… ott nem lehetett egyedül aludni. Tudod? Aztán hallottam a felnőtteket a legjobb barátnőm, Hal haláláról beszélni, és azt mondták, jobb is, hogy így történt. Azt mondták, hogy őrült volt, meg veszélyes, és a legjobb dolog, amit ezzel a világgal tehetett, hogy kilépett belőle. Ezért kellett megszöknöm, különben megöltem volna azokat a barmokat, akik így beszéltek róla, mert Hal nem volt őrült! Szinte mindenben a legjobb volt, ő volt az én másik felem. Az ENYÉM, az én EMBEREM. Most pedig halott, és ez senkit sem érdekel, senki nem is emlékszik rá! Ezért szöktem meg, mert ha elkap a rendőrség, visszaküldenek a gyermekotthonba, mert kiskorú vagyok, akit keresnek. De holnap lesz a tizennyolcadik születésnapom, onnantól nem kell engem keresni, onnantól csak… nem leszek ott.

Az agya folyamatosan jelzi neki, hogy ez már sok lesz, de Louisa szíve túl fáradt ahhoz, hogy másra hallgasson. Pár nap múlva húsvét, az időjárás meg mintha nem tudna dönteni a tél és a tavasz között, veszekednek, mint két idegesítő testvér, az egyik pillanatban süt a nap, a következőben jeges szél fúj be a sikátorba, egyenesen a ruhái alá. A doboz és a takaró felé biccent.

– Én autókban alszom, az kicsit melegebb. Meg olyan jó hangja van, mikor belülről bezárod az ajtókat.

Elszégyelli magát, mert rájön, hogy a hajléktalan nem tud ilyen remegő kezekkel autókat feltörni, de az is lehet, hogy nem volt egy Halhoz hasonló barátja, aki megtanította volna rá. Louisa sajnálja, ahogy mindenki mást is, aki nem ismerte Halat.

A hajléktalan csendben áll előtte egy darabig, aztán megint az a zizegő hang jön ki a torkán, a legpuhább hang, amit a lány valaha is hallott.

– Sajnálom.

– Én is sajnálom – suttogja vissza szomorúan. – Sajnálom, akármi is történt veled.

A férfi szeme könnyes, és szipog, a macska óvatosan arrébb somfordál, nehogy megint összetaknyozzák. Se Louisa, se az agya nem tudja, hogyan töltse ki a beálló csendet, úgyhogy nagy levegőt vesz, és átnyújt valamit. A férfi meglepve veszi át. Egy képeslap.

– A képen levő festmény odabent van, ezért törtem be, hogy megnézhessem.

Könnyek csorognak az arcán, de Louisa szinte békésnek néz ki, már amennyire békés lehet az ember, miután összekönnyezett egy macskát.

– Néha azt gondolom – suttogja a képeslapnak –, hogy a művésznek nagyon fájhatott az élet, de ugyanakkor a világ legboldogabb embere is volt. Mintha minden egyes érzést egyszerre érzett volna a lelkében, és ezt nem bírta elviselni, különben biztos nem lett volna képes ezt megfesteni. Érted?

Az agya visít, hogy most tényleg nagyon furcsának fogják nézni, de már mindegy, ezért folytatja.

– Látod a gyerekeket a mólón? Az emberek szerint ez a kép a tengert ábrázolja, holott őket. Azok a gyerekek a művész összes képén megjelennek. Sosem festette meg őket újra, de ha tudod, hogy ott vannak… akkor érezni lehet őket mindenütt. Hal és én mindig arról beszéltünk, hogy egyszer majd elmegyünk oda, beugrunk a vízbe a mólóról. Ott akartam megtanulni úszni!

Az utolsó szavait már elnyomja a zokogás. A hajléktalan úgy néz, mint aki szívesen megölelné a képeslapot, ha már az embereket nem tudja. Óvatosan visszanyújtja, de Louisa a fejét rázza.

– Megtarthatod.

Most már látta a valódi festményt. Benn van a fejében és a szívében, senki nem veheti el tőle.

– Mindig úgy képzeltem, hogy a gyerekek szegények voltak, mint én. De a festő képeit milliókért adják el, szóval most már világhírű és rém gazdag, már semmitől sem kell félnie. – Louisa motyog, próbálja leplezni, hogy irigykedik.

A férfi is irigykedve nézi, és szorosan tartja a képeslapot. Louisa előveszi a csomag cigarettát, bár Hal szokott rágyújtani, most ő tesz egyet a szájába. Megkínálja a férfit is, aki vonakodva elvesz egyet. Louisa szerint kedves dolog udvariasságból a tüdőrákot kockáztatni.

– Dohányzol? – kérdez rá.

A férfi kedvesen rázza a fejét.

– Szerencse – állapítja meg Louisa –, úgysincs öngyújtóm.

Mióta Hal meghalt, csak fogni szereti a cigit, vagy néha az ajkai közé dugni egyet. Már épp el akarja mesélni a férfinak, mikor észreveszi, hogy annak annyira remeg a keze, hogy alig bírja tartani a cigarettát. Együttérzően és egyszerre kíváncsian kérdezi.

– Alkoholista vagy? Ezért remegsz?

A férfi olyan sokáig hallgat, hogy Louisa már épp bocsánatot kérne, de a férfi ekkor ingatni kezdi a fejét.

– Nem, nem iszom. Majdnem mindent kiöntök.

Louisának olyan lassan esik le a vicc, hogy dupla olyan hangosan nevet fel. Akkor nevetett utoljára ennyit, mikor még Hal is vele volt. A férfi annyira örül, hogy ilyen hangokat csalogatott ki a lányból, hogy a következő vicc már gondolkodás nélkül érkezik.

– Nem… nem vicces, én ezért… ezért vesztettem el a munkámat.

– Mit dolgoztál? – lepődik meg Louisa.

– Csörgődobtolvaj voltam – mosolyodik el.

Louisa kacag, ó, de mennyire! A legszebb hang a világon. Louisa int a kezével, és felkiált.

– Ezért nem is dohányzol? Mert véletlenül mindig elnyomod a cigarettád? Tényleg hajléktalan vagy, vagy csak folyton elveszted a kulcsaidat?

Ó, hogy mennyire kuncog ezen a férfi. Louisa azt kívánja, bár tudna még valami más hasonló vicceset mondani, de az agya használhatatlan, ezért végül megkérdezi:

– Beteg vagy?

A férfi bólint, de nem szomorú.

– Igen.

– Haldokolsz? – kérdezi, mert a férfi kicsit úgy néz ki, mintha egy szellő is elfújná.

Megint bólint, de csak azért néz szomorúan, mert Louisa is annak néz ki. Aztán vigasztaló hangon, hirtelen így szól:

– Az élet hosszú, Louisa. Mindenki azt mondja majd, hogy az élet rövid, de hazudnak. Az élet nagyon hosszú.

Ezt hallva Louisa majdnem elveszti az egyensúlyát. Elég mély gondolatok ezek egy idegentől így hirtelen, nem? Különösen, ha már elég régóta nem beszéltél egyetlen emberrel sem. Louisa felveszi a hátizsákját, csak hogy legyen mibe kapaszkodnia, hogy le tudja foglalni a kezét, aztán a földet nézve mormogja:

– A barátnőm, Hal nem bírta az életet. Nagyon fájt neki minden. De én azt hiszem, szeretnék megpróbálni életben maradni.

A hajléktalan büszkén bólint. Louisa bizonyára képzelődik, nem ez lenne az első alkalom, de mintha a macska is kissé büszkén nézne rá.

Nem köszön el, nem nagyon tudja a módját, ezért csak felemeli a kezét, és az alkarján levő félkarú ember mintha integetne. Már épp elfordulna, amikor a hajléktalan egy javaslattal áll elő:

– Szeretnél… szeretnél festeni valamit?

Meglepve néz vissza a válla fölött, a férfi pedig lágy, ámde nagyszabású mozdulattal mutat a templom hátsó falára, mintha legalábbis a nappalijában lenne. Louisának fogalma sincs, mit tegyen, Halat leszámítva senki nem kérte, hogy fessen valamit. Hogy lehet erre nemet mondani?

Louisa ezért megáll, és festeni kezd. Lerázza magáról a hátizsákját, és majdnem minden flakonját felhasználja. Apró szíveket és halakat fest, akik nem éreznek fájdalmat. Csótányokat, mert a bolond vénasszony odabent így nevezte, de szépnek festi őket. Olyan szépnek, hogy a szépségük felér egy bosszúval. Aztán medúzákat őregyenruhában, a férfi pedig olyan szélesen mosolyog, hogy majdnem elesik.

Habozva nyúl a Louisa kezében levő flakon felé; a lány meglepetten néz rá, amikor kiveszi a kezéből anélkül, hogy hozzáérne. Aztán remegő ujjakkal fest, és hogy Louisa a végére állva marad, az elég figyelemre méltó. Ugyanis a szíve akkorra elhagyta a testét.

A férfi halálfejeket fest.

6.

A huszonöt évvel ezelőtti nyáron, amikor már majdnem betöltötte a tizenötöt, a művész mindenhová halálfejeket festett. Először az ujja hegyével a levegőbe, aztán ceruzával a vázlatfüzetébe, végül a neve mellé a festményre, amely világhírű lett. Csak a barátai értették meg ezt a csodát, mármint nem azt, hogy híres lett, hanem hogy egyáltalán befejezte. Ilyen nagyszabású dolgot alkotott a fiú, aki olyan kevésre tartotta magát.

Ugyanis a fiú szerint ez az egész nem volt jó ötlet. Nem tudott festeni, ebben biztos volt. Csak a futáshoz értett. Olyan környéken nőtt fel, ahol a gyerekek feje forog, akár a baglyoké, hogy elkerüljenek minden fenyegetést, az iskolájában másodpercek alatt törtek ki verekedések, minden szünetben el kellett rejtőzni, és mindent, amit fegyverként is lehetett volna használni, a padlóba kellett csavarozni a folyosón. A stressz a teste alapállapota volt, így hát remek futó lett belőle, mert minden nap gyakorolt.

De a művészet? Mégis mi a fenét tudott a művészetről?

Ha futott, Joar mindig vele futott, hátrapillantva a válla fölött, mert be akarta biztosítani, hogy ha beérik őket, őt kapják el. A művésszel ellentétben Joar remek verekedő volt, mert sokat verték. A faterja olyan gyakran, hogy az is csodaszámba ment, hogy egyetlen ép csontja is maradt. Amikor alacsony termete miatt piszkálták az iskolában, a művész mindig arra gondolt, hogy ha tudnák, mennyire elnyomja őt az a gonosz ember… Az is csoda, hogy egyáltalán valamennyit nőtt.

A művész? Ő mindenben meglátta a szépet, ha már magában nem vette észre. Nem tartozott az iskolához, nem tartozott a városához, nem tartozott a saját testéhez sem. Tizennégy éves korában tavasszal annyit sírt, hogy végül teljesen üresnek érezte magát. Mindenki azt gondolta, hogy bizonytalan, csak mert mindig csöndben volt, de nem ez volt a baj. A baj az volt, hogy a következő dolgokban volt biztos: Biztos volt benne, hogy nem ér semmit. Biztos volt benne, hogy a barátai tévednek. Biztos volt benne, hogy mindenkinek csalódást fog okozni.

De a barátai nem akartak mást, csak megnevettetni őt. Néha buta viccekkel, néha egész szellemesekkel, máskor meg csupán futottak vele együtt át a városon, ki a mólóra, míg a kimerültségtől már gondolkodni sem bírtak. Aztán azon versenyeztek, melyikük tud előbb beugrani a tengerbe, a művész már futás közben szedte le magáról a ruháit, és már épp beugrott volna, mikor egy hang a háta mögül felkiáltott: Vigyázzatok!

Lefékezett, és megfordult.

– Vigyázzatok, nehogy ugrás közben elvétsétek a tengert, lúzerek! – ordította Joar, miközben barátait lehagyva elsőként ugrott a vízbe.

Becsületére legyen mondva, szüksége volt ennyi előnyre: nem bántásképpen, de ő volt a legalacsonyabb a társaságban, és hát nem a leggyorsabb. Egyszer valaki azt mondta, hogy „olyan magas, mint két alma”, de azokból se a legnagyobb fajtákra kell gondolni. Ennek ellenére ő volt a legbátrabb és a legerősebb mindannyiuk közül. Neki volt a legkisebb keze, de a legnagyobb ökle. Ha Joar kiment egy szobából, mintha húsz ember távozott volna. Ha egy pillanatra levetted róla a tekinteted, máris elrohant, készen arra, hogy harcba szálljon valakivel, aki legalább kétszer akkora, mint ő, vagy diadalmas ordítás kíséretében leugrott egy szikláról, ahonnan még senki más nem mert leugrani.

A művész akkor még nem tudta, de végül így festette meg Joart: homályos körvonalakkal, eltűnőfélben. Idővel a művész megtanul majd nevetést festeni, mindent csodaszéppé változtatni, mert így akart emlékezni azokra a napokra, amikor tizennégy évesek voltak. Mert azért akadt olyan is, ami szép volt.

Felnőttként a művész ráébred majd, hogy az a nyár tele volt erőszakkal. Temetésekkel. Amikor beköszöntött az augusztus, a barátok más emberekké váltak. Joar akkorra végignézte, ahogy az anyját utoljára verik meg, és eldöntötte, hogy megöli az apját. Az a nyár halállal kezdődött, és halállal végződött.

De a kettő között?

A kettő között a nyár sok más dolgot is tartogatott a számukra. Szeretetet, barátságot, meglepően hangos nevetéseket és meglepően ostoba döntéseket. Tűzijátékokat tettek postaládákba, bevásárlókocsival robogtak le a város legmeredekebb lejtőjén, kenyérpirítóban próbáltak zoknit szárítani, mert mi mást csináljon az ember, ha tizennégy éves? Pusztuljon el az unalomtól?

Mindenekfölött az a nyár lett a festmény nyara, és így kezdődött annak a fiúnak a kalandja, aki a „C. Jat” nevű művésszé vált. Gyakran gondolt arra, hogy talán pont ez az igazság: a tinédzser éveink egyszerre foglalnak magukba végtelen világosságot és sötét mélységeket, mert így fogunk tudni tájékozódni a világunkban.

Tizennégy éves korában a művészt emlékei szerint állandó honvágy gyötörte, ugyanis felnőttként rájött, hogy ez volt a mellkasában érzett üresség oka. Néhányan ugyanis rossz helyre születünk, és az egész gyerekkorunk olyan, mintha valami lakatlan szigeten szenvedtünk volna hajótörést, és hazavágyunk anélkül, hogy tudnánk, hol a haza. A gyerekkori barátaink azok az emberek, akik ugyanarra a szigetre keveredtek. Ha egyet is megtalálsz közülük, mindent kibírsz.

Egy júniusi napon a művész halkan így szólt.

– Megpróbálhatnám megfesteni… a tengert.

– Remek! – rikkantotta Joar boldogan, mert nem tudta, hogyan beszéljen az igazságról, hogy látta a művész hátizsákjában a tablettákat és a vágásokat a csuklóján.

Fogalma sem volt, hogyan súgja meg neki, amit valójában akar: Fessél, amit akarsz, csak fessél, mert félek, hogy elveszítelek, ha nem festesz. A művésznek sem voltak szavai, mert nem tudta elmagyarázni Joarnak, hogy úgy érzi, megfullad a szorongástól. Annyira félt, hogy ha megfogja a barátai kezét, lehúzza őket magával a mélységbe.

Szavak nélkül is megértették egymást; ez néha elviselhetetlen volt. Egy nap a tinédzserek ott ülnek majd a festményen, és amikor tényleg ott ültek a mólón, olyan régóta voltak csendben, amire addig még nem volt példa. Ezért volt olyan felszabadító érzés, mikor az egyikük hirtelen pukizott egyet.

Az a nevetés? Csoda, hogy nem repedt bele a bordájuk. Egyszerre kiáltottak fel, hogy „Nem én voltam!”, vádlón mutogattak egymásra, aztán egymás után beugráltak a vízbe. Hogy lehetett a tenger elég nagy ahhoz, hogy beleférjen a szívük? Érthetetlen.

Amikor aztán egymás mellett lebegtek a vízben, a művész Joarhoz fordult.

– Komolyan gondoltad, amit mondtál? Hogy szerinted nem fogjuk megélni a felnőttkorunkat?

Tiszta, szélcsendes nap volt, a tenger átölelte őket, Joar pedig szomorúan mosolyogva válaszolt.

– Te megéred. Mi nem mind, de te igen, mert te örökké élni fogsz.

Nem bántásképpen, de tévedett.

7.

Huszonöt évvel később a világhírű művész, C. Jat, egy sikátorban áll egy templom mögött, remegő kezében egy festékspray-s flakont tart, és alkot. Nagy képzelőerőre volna szükség ahhoz, hogy mást gondoljunk. Természetes, hogy mindenki meghal, de nagyon kevesen értik meg, hogy haldokolnak. Ezért nem akarja a művész, hogy mások rájöjjenek, ő haldoklik, ezért rejtőzik el a világ elől, mert ha halálról van szó, az emberek megőrülnek. Nem akarnak találkozni betegekkel, nem is akarnak betegségre gondolni, ha pedig muszáj, akkor sóhajtozva ilyeneket mondanak: „Ó, hát ez is egy emlékeztető, hogy az életet nem szabad magától értetődőnek venni!”

Nem bántásképpen, de az egészséges emberek nem teljesen normálisak, legalábbis a művész szerint. Azért vagyunk itt, hogy magától értetődőnek vegyük az életet, különben mit keresünk itt? Egy kupac majom vagyunk csak, akik egy sziklán trónolnak az univerzumban, a lélegzetünk nyolcvan százalék nitrogén, húsz százalék oxigén és száz százalék szorongás. Az egyetlen dolog, amit magától értetődőnek vehetünk, hogy mindenki, akivel valaha találkoztunk, akit ismertünk, akit szerettünk, mind meghal előbb-utóbb. Micsoda határtalan képzelőerő szükséges ahhoz, hogy összeszedjük magunkat és a lelkesedésünket minden reggel, és kimásszunk az ágyból. Határtalan! A képzelőerő az egyetlen dolog, ami miatt a halálon kívül másra is tudunk gondolni. Amikor pedig nem gondolkodunk? Azok a legjobb pillanataink, amikor pazaroljuk az életünket. Értelmetlen dolgokkal foglalkozni felér egy lázadással: időt pocsékolni, úszni, üdítőt inni és sokáig aludni. Hülyéskedni, buta vicceken nevetni és buta történeteket mesélni. Vagy nagy képeket festeni, akkorákat, amekkorákat csak tudunk, és megtanulni színeket suttogni. Különböző módokon megmutatni más embereknek: ez voltam én, ezek voltak az enyéim, ezek voltak a pukijaink. És ez volt a testünk. Kicsik voltunk, túl kicsik, nem fért bele minden szeretetünk.

Ennyi az élet. Ennyit lehet remélni. Nem szabad arra gondolni, hogy egy nap vége szakad, különben gyáván élsz majd, nem szeretsz túlságosan, nem énekelsz túl hangosan. Magától értetődőnek kell venned, gondolja a művész, úgy az egészet: a napfelkeltéket, a lassú vasárnap reggeleket, a vizes lufikat, a másik szuszogását a nyakadon. Ez az egyetlen bátor tett, amire az emberek képesek.

– Én… én… én… – kezdi az előtte álló tizenhét éves lány a sikátorban, a templom mögött.

A művész azonnal megbánja, hogy bevallotta, beteg. Sajnálja a lányt, amikor látja, hogy a lány sajnálja őt, mert igazán semmi oka nincs rá. Majdnem negyvenéves, hosszú életet élt, meglepően hosszút, aki mást állít, hazudik. Látta a világot, szerelembe esett fehér tengerpartokon, hangos zenére táncolt meleg éjszakákon, sok lassú reggelt végigélt puha ágynemű között. Festett, kacagott, énekelt. Ilyesmiről álmodni sem mert tizennégy évesen, mikor vágások éktelenkedtek a csuklóján, és tablettákat hordozott a hátizsákjában. Élt, de még mennyire, hogy élt!

– Tetszik, ahogy festesz, főleg a csótányok jók – mondja tehát a lánynak, miközben boldogan nézi a falat.

Louisa, aki épp most jött rá, kivel áll szemben, szipogva válaszol.

– Én is… én is nagyon szeretem, ahogy festesz! Miattad… miattad kezdtem el festeni.

Ez őszintén túl sok érzelem most neki. Már így is épp elég nehéz napja volt, ilyen állapotban nem lehet a bálványoddal találkozni. A macska hirtelen hozzádörgölőzik, ami talán megható is lehetett volna, ha Louisa nem arra gyanakszik, hogy így akar megszabadulni a bundájára ragadt takonytól.

– Nem miattam, senki más miatt, a művészeted a tiéd – tiltakozik a művész óvatosan.

Louisa levegő után kapkod. Millió kérdése lenne, de úgyse lesz ideje mind feltenni. Talán nem is fontos, a művésznek lehet, hogy nincsenek jó válaszai, a felnőttek általában sokkal használhatatlanabbak, mint amire a tinédzserek számítanak. De sajnos a művésznek esélye sem lesz csalódást okoznia Louisának, mert ebben a pillanatban szirénákat hallanak. A biztonsági őr azt kiabálja: „Ott van, a sikátorban!”, aztán kényelmetlen talpú cipők csattogása visszhangzik az utcán olyan erővel, hogy elnyomja a dobogó szívük hangját. Más kiabálást is hallanak, rendőrökét, végül a művész elneveti magát. Mert hát mi mást tehetne? Ne vegye magától értetődőnek?