Copyright © 2024 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Borító © Jeffrey Thomas

Belső illusztrációk: Pablo Santander Tiozzo-Lyon

Eredeti cím: The Odd Sisters

Fordította © Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

ISBN 978-963-584-892-8

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

ELŐSZÓ

1. FEJEZET A boszorkány a tükrök mögött

2. FEJEZET A vég után

3. FEJEZET Anyáink bűnei

4. FEJEZET Egy tündér kötelessége

5. FEJEZET A gyászdoboz

6. FEJEZET A kismadár és az alma

7. FEJEZET Pepecseky asszony marcipán állatsereglete

8. FEJEZET A nővérek titkai

9. FEJEZET Az elveszett virágok

10. FEJEZET A köztes hely

11. FEJEZET Hófehérke és a hét boszorkány

12. FEJEZET Mindig Lucinda

13. FEJEZET Varjak a holt erdőben

14. FEJEZET A tündérek tanácsa

15. FEJEZET A különös nővérek listája

16. FEJEZET A boszorkány lánya

17. FEJEZET A királynők visszatérnek

18. FEJEZET Háború tündérhonban

19. FEJEZET A boszorkány áldozata

20. FEJEZET Otthon

Tom Waitsnek

„Arcod kutatom: hol vagy, Lucinda?

Te kísérsz majd a pokolba le.”

Tom Waits: Lucinda

Előszó

A szüleim, Lucinda, Ruby és Martha csakugyan különösek, és persze testvérek. Egypetéjű hármas ikrek, hogy egészen pontosak legyünk.

Az évek során sokan, sokféle megjegyzést tettek már a külsejükre. Demóna, a Sötét Tündér szerint a világon senki más nem tudta így megbabonázni a látványával az embereket, mint ők. Mások árokpartra vetett, törött babákhoz hasonlították őket, akiknek a vonásait a végletekig torzította és koptatta az eső és a szél. De a legpontosabb leírás talán a hatalmas és félelmetes tengeri boszorkánytól, Ursulától származik. Szerinte a különös nővérek olyan aránytalan szépséggel rendelkeztek, ami groteszk vonzalmat ébresztett mindenkiben.

Jómagam mindig is gyönyörűnek találtam őket, jóval azután is, hogy az őrület elhatalmasodott rajtuk. Akkor is, amikor feldühítettek. Sőt még most is, amikor mélységesen csalódtam bennük, és már jól tudom, milyen ördögi kegyetlenségre és pusztításra képesek. Még most is szeretem őket.

Miután Hófehérkével végigolvastuk a szüleim naplóit, rádöbbentem, hogy nincs olyan élő boszorkány, aki hatalmasabb lenne náluk – egyet kivéve. Engem.

Ha hallottátok már a különös nővérek történetét, tudhatjátok, hogy réges-régen volt egy kishúguk, Kirké, aki szörnyű véget ért, amikor Demóna, a Sötét Tündér dühében elpusztította Tündérhont a tizenhatodik születésnapján. A nővérek azonban eltitkolták ezt Demóna elől. Lucinda, Ruby és Martha olyan kétségbeesetten igyekezett visszahozni a kishúgukat a halálból, hogy végül a saját személyiségük legjobb részeit áldozták fel, hogy egy új Kirkét teremtsenek az elveszett helyébe.

Engem.

Én már nem a kishúguk, hanem a lányuk voltam, egy lány, akit a szeretet és a mágia hívott életre. A szüleim mindent megtettek, hogy megvédjenek – és hosszú éveken át rendületlenül ki is tartottak mellettem. Pusztítás és káosz járt a nyomukban; mindent és mindenkit eltapostak, aki az útjukba került, csak hogy úgy érezzék, biztonságban tudhatnak engem. Az ő Kirkéjüket.

Egész életemben úgy tudtam, hogy ők a nővéreim, akik figyelnek rám, és igyekeznek megóvni még a legkisebb veszélytől is. Mindig is azt hittem, hogy csak odaadó és féltő testvérek, akik arra kényszerültek, hogy a saját lányukként neveljenek engem, miután valami szörnyűség történt a szüleinkkel – valami, ami túl rémes ahhoz, hogy elmondják nekem. Lucinda, Ruby és Martha sosem beszéltek nekem anyánkról és apánkról. Azt mondták, csak az igazságtól akarnak megvédeni. De az igazság az, hogy ők hárman voltak a szüleim.

Nem volt könnyű ilyen féltve óvó anyák felügyelete alatt felnőni. Ám a szeretetük megingathatatlannak bizonyult, és hajlandók voltak beavatni engem a tudományukba, így igencsak jártassá váltam a mágiában. Egészen fiatal korom óta képes voltam olyan varázslatokra, amilyenekre idősebb boszorkányok sem, és a szüleim egyre-másra emlegették, hogy az erőm alighanem még az övéket is felülmúlja. Ahogy cseperedtem, rájöttem, hogy igazuk lehet – engem is gyakran meglepett, hogy milyen könnyedén használtam a varázslatokat és bűbájokat. A gond csak az, hogy magamtól sosem jut eszembe, hogy alkalmazzam őket. Valakinek időről időre emlékeztetnie kell rá, hogy akár varázsolhatnék is, vagy hogy tudtomon kívül épp most hajtottam végre valami bűbájt. De a szüleim folyton ott voltak, hogy eszembe juttassák, és hogy megvédjenek minden veszélytől.

Anyáim féltése csak akkor vált brutálisan erőszakossá, amikor pár évvel később beleszerettem a Szörnyeteg Hercegbe, aki összetörte a szívem, a szüleim pedig… nos, bosszút esküdtek, és a fejükbe vették, hogy elpusztítják.

Máig emlékszem a napra és arra, hogy mennyire pánikba estek, amikor elmondtam nekik, hogy szerelmes vagyok. Rávettek, hogy cselszövéssel leplezzük le, mennyire nem méltó a Herceg a szerelmemre. Beleegyeztem, mert bíztam a szerelmünkben, és bármit megtettem volna, hogy meggyőzzem anyáimat a választottam tisztességes szándékairól. Így hát beöltöztem egy disznópásztor leányának, összesároztam magam a szörnyű állatok közt, és úgy vártam, hogy a hercegem arra járjon. Kiderült, hogy ő az igazi szörnyeteg. Pontosan úgy viselkedett, ahogy a különös nővérek megjósolták. Undorodott tőlem, és kijelentette, hogy nem szeret többé. Olyan gonoszul és kegyetlenül bánt velem, hogy végül megátkoztam.

Minden, ezután elkövetett gaztette nyomot hagyott az arcán. Ha változtat a viselkedésén, az átok mit sem rontott volna a kinézetén. Egy elvarázsolt rózsát ajándékoztam neki a saját kertjéből, hogy emlékezzen egykor volt szerelmünkre, és amikor az utolsó szirom is lehull, mindörökké olyan maradt volna, amilyenné formálta magát.

Mint oly sok boszorkány és tündér előttem, én is meghagytam neki az esélyt, hogy megtörje az átkot, ha igaz és viszonzott szerelemre lobban. Úgy gondoltam, ez így igazságos. Azt hittem, ezzel lehetőséget adok neki, hogy megváltsa magát. Ám a különös nővéreknek más tervei voltak. Azon munkálkodtak, hogy az őrületbe kergessék és a végzetébe taszítsák, míg végleg azzá a rettenetes Szörnyeteggé válik, ami benne rejlett. Mindez talán még megbocsátható lett volna, ha nem keverik bele Esthajnal hercegnőjét, Tulipántot, na és Belle-t. Anyáim addig gyötörték a Herceget, amíg sikerült elvenniük a maradék józan eszét is. Olyan rettenetesen és kegyetlenül bánt Tulipánttal, hogy a hercegnő kétségbeesésében a tengerbe vetette magát a sziklákról – egyenesen a tengeri boszorkány csápjai közé. Ursula a szépségéért és a hangjáért cserébe megkímélte az életét. Végül mindkettőt sikerült visszaadnom a szerencsétlenül járt hercegnőnek, cserébe a kagylós nyakékért, amelyet a szüleim oroztak el némi varázslattal Triton királytól. Mégsem tudtam megbocsátani nekik, hogy veszélybe sodorták Tulipánt életét. És azt sem, hogy miféle szörnyűségeken kellett Belle-nek átmennie, csak hogy ők bosszút állhassanak a Szörnyetegen az ellenem elkövetett bűneiért.

Ám mindez csak a kezdete volt a rengeteg keserű csalódásnak, amelyet anyáim okoztak, és egyben a küldetésemnek is, hogy helyrehozzam az összes gaztettüket. Annyira dühös voltam rájuk, amiért életveszélybe sodorták Tulipántot és Belle-t, hogy elhagytam őket, és nem válaszoltam a hívásukra. Minden, általam ismert módon igyekeztem elrejtőzni előlük. Csak így tudtam megbüntetni őket: megvontam tőlük a szeretetemet, hátha ettől észhez térnek.

Anyáim kétségbeesésükben Ursulához fordultak. Nagy hatalmú boszorkány volt, és azt hitték, segíthet nekik megtalálni engem. Nem is sejtették, hogy Ursula közben elrabolt, megfosztott mindenemtől, és sötét kertjébe vetett a többi lélekkel együtt, akiket hosszú évek alatt szedett össze. A tengeri boszorkány beleegyezett, hogy segít a szüleimnek, ha azok olyan varázsigét adnak a kezébe, amellyel legyőzheti a bátyját, Triton királyt. Ursula jogosan foglalhatta volna el a trónt – atyjuk kettejükre hagyta, Triton pedig rettentően bánt a húgával. Ha hozzám fordul a tervével, még talán segítek is neki. De sosem hagytam volna, hogy a gyűlölet felülkerekedjen rajtam, vagy hogy Triton legkisebb lányának, Arielnek bármi baja essék.

Demóna, a szüleim régi barátja figyelmeztette őket, hogy ne avatkozzanak be Ursula ügyeibe. Tudta, hogy a tengeri boszorkányban nem lehet megbízni, és a varázsige szörnyen veszélyes. Ám ők – szokásuk szerint – nem hallgattak rá, és figyelmen kívül hagyták az árulkodó jeleket is, amik arra utaltak, hogy Ursula már nem az a boszorkány, akit az évek során megszerettek és a barátjukká fogadtak. Megszállottan kajtattak utánam, és beleegyeztek Ursula őrült tervébe. De még ezt is megbocsátottam volna, ha nem próbálták volna megölni Arielt.

Amikor anyáim rájöttek, hogy Ursula elragadta a lelkemet és a kertjébe vetett, szörnyen feldühödtek. Visszafordították a gyűlöletben fogant varázslatot, az pedig visszaütött a tengeri boszorkányra, és végzett vele, sőt, kis híján a környező földekkel és önmagukkal is – mindezt azért, hogy megmentsenek. Csak azzal nem számoltak, hogy a varázslat mit tesz velük. Nem látták előre, hogy a mágia kiszakítja őket a testükből, és míg azok az Esthajnal-kastély télikertjének üvegkupolája alatt maradnak, a lelkük csapdába esik az álmok földjén… és egészen a mai napig ott marad.

Ennek a varázslatnak az ereje vonzotta oda Demónát az Esthajnal-kastélyba. Azt remélte, hogy végre talál valakit, aki elég hatalmas ahhoz, hogy elintézze, Fülöp herceg ne törhesse meg az átkot, amelyet a Sötét Tündér a lányára, Aurórára bocsátott a keresztelőjén. A terv szerint az átok a lány tizenhatodik születésnapján fogant volna meg, amely sebesen közeledett. Demóna attól tartott, hogy Auróra a tizenhatodik születésnapján ráébred a saját varázserejére, ahogy annak idején ő maga is, pusztító harag, tűz és lángok közepette. Rettegett ettől a pillanattól, és a lányát szerette volna megkímélni attól a fájdalomtól, hogy ő is elpusztít mindent és mindenkit, akit valaha is szeretett – ahogy az anyja.

Én nem tudtam, hogy a szüleim ilyen közel állnak Demónához, és már egészen fiatal kora óta ismerik. Ahogy azt sem, hogy ők segítettek neki megteremteni egének ragyogó csillagát, a gyermekét: Aurórát. Ez a varázslat lett aztán a Sötét Tündér veszte, ahogy a szüleimé is, hiszen ők is így teremtettek engem. Ezért úgy döntöttem, hogy otthagyom őket az álmok földjén, míg dűlőre nem jutok velük. Mindössze annyit kértem tőlük, hogy maradjanak veszteg, és ne ártsák magukat mások dolgába. Időre volt szükségem Ursula és Demóna halála, na meg a pusztítás után, amelyet anyáim segítségével vittek véghez.

Csakhogy ők nem érték be a várakozással. Képtelenek voltak nyugton maradni, amíg én helyrehozom a felfordulást, amit okoztak. Újra beleavatkoztak valaki életébe: ezúttal egy gyerekkori barátjukéba, Gothelébe, aki a segítségükre szorult. Gothel boszorkány volt, aki a holt erdőben élt a nővéreivel, Kankalinnal és Azáleával, és nagy hatalmú anyjukkal, Maneával. Gothel történetét olvasva a tündérmesék könyvében, lapról lapra egyre többet tudtam meg anyáimról. Láttam őket fiatalon, tele életerővel, és a lehetőséggel, hogy életre szóló barátságot kössenek – amíg csak el nem veszítették a kishúgukat, Kirkét… a lányt, aki egykor én voltam. Ekkor kezdtek megváltozni. Rögeszméjükké vált, hogy visszahozzák őt az életbe. Végül sikerült, de a varázslat megváltoztatta őket – és engem is.

Ez vezetett az őrületükhöz.

Megszületésem után lényük minden rezzenésével csak arra koncentráltak, hogy engem megvédjenek. Nem veszíthettek el újra.

Kihasználták Gothelt is, és éreztették vele, hogy szinte a testvérüknek tekintik. Közben elcsenték az anyja varázsigéit a holt erdőből, hogy a saját céljaikra használhassák őket. Amikor pedig Gothel testvérei meghaltak a saját anyjuk keze által, a különös nővérek megígérték neki, hogy segítenek őket visszahozni a túlvilágról. Bizonyára sosem állt szándékukban, hogy be is tartsák az ígéretüket; csak az járt a fejükben, hogy elrabolják Gotheltől a varázserejű raponcvirágot. Azzal akarták visszafordítani Demóna állapotát, amelyet az Aurórát létrehozó varázslatuk okozott. Gondolom, persze Gothelt okolják, amiért megharagudtam rájuk, amikor megint rajtakaptam őket, hogy más életébe avatkoznak.

De ez nem Gothel hibája. Vagy Demónáé. Vagy akár Ursuláé, a Szörnyetegé vagy Grimhildéé. Az igazság az, hogy elegem lett a rengeteg pusztításból és keserűségből, amit anyáim okoztak.

Ahogy a tündérmesék könyvét olvasva e szövevényes történet lassan kibontakozott előttem, felfedeztem benne egyfajta rendszert. A szüleim az általuk jónak és igazságosnak tartott célok elérésére törekedtek – de csak ha az én védelmemről volt szó. Akik az útjukba kerültek, azok csúnya véget értek. Szeretnék megbocsátani nekik, mert tudom, hogy a saját felfogásuk szerint ők csak igazságot akartak szolgáltatni – és ki ne tenne meg mindent, hogy megvédje a saját gyermekét? Amit viszont nem tudok megbocsátani nekik, az az együttérzés teljes hiánya azok iránt, akiket megpróbáltak elpusztítani csak azért, mert az útjukban álltak. Tulipántot. Belle-t. Maurice-t. És Hófehérkét.

Mennyire gyűlölik őt… és micsoda rémségeket tettek vele még kislánykorában! Halálra rémisztették az erdőben, és boszorkánysággal fenyegették. Majd Grimhildének adták azt a tükröt, amelyben zsarnokoskodó apja szelleme tanyázott, ezzel az őrületbe kergették, és igyekeztek rávenni, hogy megölje a saját lányát. Mindez megbocsáthatatlan, és bár végül csapdába ejtették Grimhildét a tükörben, amelyben egykor az apja kísértett, továbbra sem elégedtek meg ennyivel. Még mindig gyűlölik Hófehérkét.

Hogy miért? A mai napig nem tudom az okát.

Így hát most, ahogy itt ülök, és anyáim naplóiba jegyzetelek, újabb és újabb rémtetteket feltárva, azon tanakodom, hogy hogy jutottam ide és hogyan leltem igaz barátra az unokatestvérem, Hófehérke személyében. Nem tudom, hogy nélküle hogyan lettem volna képes elviselni e felfedezéseket. Ha ő nincs, nem lett volna elég bátorságom, hogy szembenézzek anyáim valódi természetével.

Hófehérke a saját tükörképem és kalauzom volt, miközben figyeltem, hogyan igyekszik egyre távolabb kerülni a saját, pusztító anyjától. Az anyjától, akin ettől eluralkodott a bánat és a kétségbeesés, és állhatatosan könyörgött a megbocsátásért a lányának. Hófehérke éppúgy szenved tőle, hogy neki kell az anyját kiengesztelnie annak a múltban elkövetett rémtetteiért, ahogy én is szenvedek saját anyáim árulásától.

Mindkettőnk számára óriási szerencse, hogy egymásra találtunk. Hófehérkével az oldalamon sokkal erősebbnek érzem magam, miközben anyáim és a magam közös múltja után kutatunk.

Így hát ez a történet legalább annyira az enyém, mint Lucindáé, Rubyé és Martháé. Mert mind egyek vagyunk. A sorsunkat finom ezüstszál köti össze, egybefonva a végzetünket. Összeköt minket a vér, a mágia és a veszedelmes, mindent lebíró szeretet.

Most itt ülök, anyáim házában, és azon gondolkozom, mit tegyek. Ott hagyjam őket az álmok földjén, büntetésül a vétkeikért? Vagy engedjem őket szabadon a számtalan királyságban, csak hogy további életeket tehessenek tönkre, mindezt a szeretet nevében?

De alighogy felteszem a kérdést, már tudom is a választ. A napnál is világosabb, hogy én vagyok a felelős anyáim gonosztetteiért. És csak egyetlen megoldás létezik.

Már csak elég bátorságot kell gyűjtenem, hogy elvégezzem a feladatot.