ASZLÁNYI KÁROLY

A BEFALAZOTT HALÁL

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

A Moorax Street 1.

1.

Paddington külső szárnyán éktelenül magas házak merednek fel a kormos, szürke égre. De ezek a házak nem sűrű és egyenes sorokban állnak, hanem távol egymástól, nagy, mély telkek között, fantasztikus, szürke sokszögeket alkotva. Azonkívül, magas, de nem nagy házak voltak; egy emelet csak két-három lakásból állott s az egész ház hét-nyolc emelet volt, egymás felett, – mint egy élére állított dominókő.

Ilyen volt például a Moorax Street 1. számú ház is; utána nem jött semmi; még az egész utca üres volt. Talán ez a magyarázata mindannak, ami itt történt, - elsősorban annak, hogy az egész házban mindössze öt lakás volt elfoglalva, a többi kezdettől fogva üresen állt.

A házat Mrs. Tooneedle megbizásából unokaöccse, Fredric Cuttle építtette; a fiatalember igen ügyesen oldotta meg feladatát. Akkoriban nagy hiány volt építőmunkásokban és Fredric kitalálta, hogy tizennyolc, kitoloncolás előtt álló spanyol munkással féláron elvégezteti ezt a munkát, amivel jelentős megtakarítást ért el s ennek elsősorban Mrs. Tooneedle örült.

Az idős hölgy dúsgazdag és igen takarékos volt, ami rendszerint együtt jár; nem fizetett az építésért unokaöccsének, hanem életfogytiglani lakást nyujtott neki a házban, valamint megbízta őt a gondnoki teendőkkel is. Igy tehát Fredric felvett egy öreg, de jó húsban levő házmestert, aki azonban teljesen süket volt. Véletlennek tulajdonította, hogy csaknem egy év alatt egyetlen lakást sem tudott kiadni.

– Diana néni, – nyugtatta meg Mrs. Tooneedlet, – ez csak az elszigeteltség miatt van. Mihelyt hozzáépült a többi ház, tódulni fognak a lakók.

– Te voltál az, aki rábeszéltél, hogy építsem meg ezt a házat és mindnyájan költözzünk ide: előbb-utóbb igazolnod kell üzleti számításodat.

– Természetesen - Fred végigsimított hullámos haján – nézd, Lord Haslam, a barátom, már előbb rájött erre; eladta öreg vidéki kastélyait és Londonban építtetett bérházakat.

– Igen, igen! - A dúsgazdag hölgynek ez volt az egyetlen sebezhető pontja: szerette a lordokat, baroneteket és márkikat és becsülte Fredben azt, hogy ilyenekkel érintkezik.

Viszont éppen ezért nem akart hallani sem a második unokaöccséről, aki közönséges detektív volt a Scotland Yardon. Hogarth O’Ballion volt ez a rokona, magas, fekete fiú és tele volt az írek minden erényével és hibáival.

Tény az, hogy Lord Haslam és Fredric Cuttle elválhatatlan jóbarátok voltak; ehhez azonban Frednek igen sok pénzre volt szüksége, mert költséges és titokzatos passzióik voltak. Lord Haslam keselyűszerű lénye óriási tömegben fogyasztotta az alkoholt, nőket és állítólag még egyebet is. Cuttle Freddel nagyon is megértették egymást, de Haslam lordjának sohasem jutott eszébe arra gondolni, hogy vajjon Frednek honnan van pénze, ha van?!

Fred tudta, hogy Diana néninek ő az egyetlen örököse, bizonyos oldalági öregasszonyokat leszámítva; és ezzel az értesülésével tudott időnkint pénzt szerezni.

A házban lakott még Mrs. Arbuckle, egy második unokatestvér, aki állandóan az ágyban feküdt. Azután Mrs, és Mr. Grower, Diana néni testvére és sógora, mind a ketten szívbajban szenvedtek. És itt lakott még Fred szobája felett Miss Leila Anderson, Diana néni titkárnője. És ez volt az a hölgy, aki, bár már két éve töltötte be a titkárnői állást közmegelégedésre, anélkül, hogy bármelyik ünnepnapon elment volna hazulról; ezen a weekenden bejelentette:

– Ha Mrs. Tooneedle nem veszi rossznéven, szeretném délután megnézni a Hyde-parkot. Már oly régen vagyok Londonban és még semmit sem láttam belőle.

Természetesen, Mrs. Tooneedle szívesen beleegyezett ebbe; semmiért se haragudott, ha nem került pénzébe. Miss Anderson tehát kiöltözködött és elment hazulról, De, csodálatosképpen, nem a Hyde-park irányába ment.

2.

Hogarth O’Ballion ügyes fiú hírében áll a Scotland Yardon, de azok közül való, akiknek nem akar egy „igazán nagy” ügyük akadni. Mégis eljutott odáig, hogy már külön szobája van és kisebb jelentőségű ügyeket halálos nyugalommal rá lehet bízni.

Detektív lévén, nem ismerte a weekend fogalmát és ezen a forró szombat délutánon is ott ült kis hivatali szobájában és már az ötödik pohár víznél tartott, amikor altisztje egy fiatal hölgy látogatását jelentette be neki.

Hogarth meglepődött. Nem volt senkije; egyetlen rokona Diana Tooneedle volt, akivel nem érintkezett, – fiatal hölgy-ismerősei nem voltak és a bűnügyeket se neki szokták bejelenteni, hanem az inspekciós felügyelőnek. Nem tudta elképzelni tehát, ki lehet a látogató.

Még jobban meg volt rőkönyödve, amikor Miss Anderson belépett. Ez a lány minden relációban mézszínű volt. Mézszínű szőke haja és világossárga szeme volt és olyan mosolya, amellyel makacs öngyilkosokat vissza lehetett rántani a Thames széléről.

– Egy emelettel följebb, – kezdte Hogarth zavartan, de a lány leintette.

– Ugyan, dehogy, én éppen magát keresem. Hallottam magáról, maga úgy-e Mrs. Tooneedle unokaöccse?! Én a titkárnője vagyok.

Hogarth vállat vont, jelezve, hogy semmi a világon nem érdekli, ami Mrs. Tooneedlevel kapcsolatos.

– Tudom, - folytatta a lány, – hogy maga nem szívesen gondol az öreg hölgyre és azt is látom, hogy nem szokta hellyel megkinálni nőlátogatóit. Mindazonáltal én leülök és elmondom azt, amiért jöttem.

Hogarth lenyügözve hallgatta az energikus kislányt. Végre is leült, szemközt vele és így szólt:

– Magának természetesen szívesen állok rendelkezésére.

– Köszönöm. Szükségem is van a segítségére, mert meglehetősen nyugtalan vagyok. Arról van szó, hogy a Moorax Street egyes számú házban különös dolgok folynak, olyan dolgok, amiket nem tudok megérteni és ezért nyugtalanítanak.

– Gondolom, - felelte Hogarth, – eltünt szeneslapát és a pincekulcs.

– Nem, nem. Lakik nálunk egy idős házaspár, Growerék. Ezeket állandóan ijesztgetik. Túlvilági hangok hallatszanak. Growerné már a második szívrohamot kapja emiatt. Én magam is hallottam a hangokat. Tegnap éjjel Mrs. Tooneedle nyugtalankodott és lehívatott engem, hogy aludjak vele. Egyszer csak tompa és szinte nem is emberi hangot hallottam, amely elég érthetően mondta:

– Mikor halsz már meg?! Mikor halsz már meg?!

A lány ezután elmondta, hogy felrántotta az ablakot és kinézett az üres telekre, de a hang felülről jött, valahonnan a szobából. De a szobában nem volt senki, a szomszédos lakást rögtön – és csodálatraméltó bátorsággal - átkutatta, de ott sem volt senki, a jobboldali fal pedig tűzfal; onnan se jöhetett a hang.

– Dehát mit gondol, honnan jött? – kérdezte Hogarth. – Minden hang jön valahonnan. Nem?!

– Igen, – mondta a lány – de ne gondolja, hogy képzelődöm.

– Hát mit gondoljak?

– Hallottam a hangokat... De a szobában nem volt semmi, ami ilyen hangot adhatott volna. Se rádió, se más rejtett szerkezet. Nagyon megijedtem.