Körkép
2025

Harmincnégy
mai magyar író
kisprózája

– részlet –

Válogatta
Szegő János

A könyvben olvasható szövegeket először az Alföld, az Apokrif, a Bárka, az Élet és Irodalom, a Forrás, a Helikon, a Hévíz, a Jelenkor, a Kalligram, a Látó, a Műút, a Pannon Tükör, a Prae, a SiópArt, a Székelyföld, és a Tiszatáj közölte.

© Magvető Könyvkiadó, 2025

A kötet szerzői

Antal Balázs
Bíró Zsombor Aurél
Borcsa Imola
Csabai László
Dragomán György
Forgách András
Garaczi László
Gerőcs Péter
Gerzsenyi Gabriella
Harag Anita
Havasréti József
Hegedüs Vera
Jenei László
Juhász Tamás
Kiss Ottó
Kiszely Márk
Krasznahorkai László
Krusovszky Dénes
Magyary Ágnes
Mátyus Melinda
Molnár T. Eszter
Németh Ákos
Nyerges Gábor Ádám
Ocsenás Péter Bence
Papp Zakor Ilka
Schillinger Gyöngyvér
Szabó T. Anna
Szalay Zoltán
Szaniszló Judit
Szeifert Natália
Szvoren Edina
Tóth Krisztina
Zeck Julianna
Zsembery Borbála

Kiss Ottó
A gondozóház

Azon a héten szokatlanul meleg volt. A hőmérő délutánonként harminckilenc fokot mutatott, és az azt megelőző hetekben sem ment harminchat fok alá. Ráadásul legalább egy hónapja nem esett az eső. A férfinak hiába sikerült huszonöt fok alatt tartania idős édesanyja lakását, az asszony ugyanúgy megérezte a szokatlan időjárást, mint a kerti növényeik: bár minden este öntözte őket, a leveleik száradtak.

Az édesanyja azon a héten háromszor esett el. Utoljára a szobájától néhány lépésre lévő mosdóba indult, ő követte, ám az asszony egyszer csak dőlni kezdett oldalra, akár egy darab fa, csupán lassítania sikerült a hetvenkilós test földre érkezését. Felemelni sem bírta egyedül, át kellett hívnia a szomszédot, hogy feltegyék az ágyra.

Aznap döntött úgy, hogy beviszi a gondozóházba. Hiába van itt vele akár a legkritikusabb pillanatokban is, egyedül már nem képes őt ellátni. Ha meg éppen nincs itt, és az asszony úgy esik el, hogy combnyaktörése lesz, akkor tényleg vége.

Közel két éve ápolta. Kezdetben csak segített neki a háztartási munkákban és a kertben, aztán, amikor már gyógyszerezni kellett, mert egyedül képtelen volt az előírt időben bevenni a piruláit, naponta négyszer járt hozzá a város másik részéből. Az asszony akkor már nem mindig tudta, hogy milyen napszak van, rosszabb pillanataiban azt sem, hogy hol vannak, milyen épületben, és a helyzet azóta csak romlott. Az utóbbi másfél évben éjszakánként egyre sűrűbben vélte látni elhunyt szeretteit, leggyakrabban a szüleit: volt, hogy az asztal melletti székeken ültek, volt, hogy előtte álltak. Sosem beszéltek hozzá, csak nézték, legfeljebb mosolyogtak rá. Amikor mesélt ezekről a látomásokról, amelyeket az idő előrehaladtával egyre inkább a valóság részeként értelmezett, a férfi úgy vélte, az édesanyjának már nem sok ideje lehet hátra. Ilyenkor már nem ezen a világon van, már nem az élőkkel van dolga, készülődik az útra, és előbb-utóbb el is indul.

A városi fenntartású idősek otthonában épp az asszony rossz állapota miatt nem kaptak elhelyezést, ezért a férfi az ismerősei által leginkább ajánlott magánszolgáltatónál érdeklődött. Szerette volna, ha az édesanyja dönt, tetszik‑e neki a szoba, ahol majd élnie kell, napokig figyelte hát az időjárás-előrejelzéseket, hogy egyáltalán ki tudja majd őt vinni a várostól tíz kilométerre lévő gondozóházba.

Aznap délelőtt harminchat fok volt. Az asszony tarkójára vizes ruhát tett, a fejére szalmakalapot, úgy tolta ki az autóig.

A gondozóház parkja a padokkal, a virágokkal, az árnyékot adó fákkal olyan képet mutatott, akár egy kastélykert. A légkondicionált helyiségben új bútorokkal várták, hogy valaki a szobatársnő mellé költözzön. Csak a folyosói közös mosdó távolsága gondolkodtatta el őket, hisz otthon is épp az a néhány méter hordozta a legnagyobb veszélyt. Ám az igazgatónő, aki végig nagyon kedves volt velük, eloszlatta a kétségeiket. A napi huszonnégy órás felügyelet, a bekamerázott helyiségek, s hogy a szoba épp az ápolók pihenője mellett van, végül mindkettőjüket megnyugtatta.

Mire hazaértek, a hőmérő ismét harminckilenc fokig kúszott. Hiába volt a szalmakalap és a vizes ruha, az autóból kiszállva az asszony néhány másodpercre elájult: feje a férfi vállára bicsaklott, és ő éppen csak vissza tudta ültetni a kocsiba.

Amikor a házban átbeszélték a történteket, isteni gondviselésnek vették, hogy végre lett egy hely, ahol az idős asszony biztonságban lehet.

A következő két napban a férfi összeszedte a szükséges holmikat, azután az édesanyja személyes és orvosi papírjaival együtt kivitte őt a gondozóházba.

A kétágyas elhelyezésért másfél millió forintot fizetett.

Az első héten, míg mindent elrendezett, hogy az asszonynak otthonos környezete legyen, bejárhatott a szobába. Később már hiába kérte, hogy friss vizet hozhasson az édesanyja kancsójába, vagy hogy kicserélje a hallókészülékében az elemet, csak egy ápolóval kettesben léphetett volna a szobába, ők viszont állandóan elfoglaltak voltak. A látogatásokkor az asszonyt kihívták hozzá a házirend szerint, akár az elítéltet a beszélőre, és csak az előtérben lévő fotelben ülhettek le. Néhány ápoló emberségesebb volt, megengedte, hogy segítsen neki elbotorkálni a fotelig, vagy hogy egy közelebbi székre is leülhessenek, máskor pár lépésnyi távolságból volt kénytelen nézni, hogy az édesanyja elesik‑e, míg a fotelig ér. A látogatások befejeztével olykor a szobája küszöbéig kísérhette, de akkor sem segíthetett neki bemenni, csak figyelhette, le tud‑e ülni az ágyára.

Egy szombat késő este telefonon hívták a férfit. Az anyja leesett az ágyról, a mentő kórházba vitte. Éjszaka ment be hozzá, de csak másnapra derült ki, hogy nem történt komolyabb baj.

Két héttel később az asszony lába vizesedni kezdett. A férfi hiába kérte, hogy adják oda neki az ilyen esetekre felírt gyógyszerét, nem sikerült elérnie, hogy megkapja. A főnővér ragaszkodott hozzá, hogy a saját orvosuk is lássa, ám ő épp szabadságát töltötte. A következő tíz napban a férfi többször összeszólalkozott a főnővérrel, mire az édesanyjához helyettesítő orvost hívtak, de akkor már késő volt. A lába kisebesedett, ezért a sürgősségi, majd a belgyógyászati osztályra vitték. Végül, amikor már csak gyógyszerezni kellett, és egy speciális krémmel kenni a lábát, a városon kívüli ápolási osztályra került.

A férfi, ahogy a gondozóházban és a városi kórházban, ott is naponta látogatta.

Az ápolási osztály folyosóján demens betegek ültek, és bármelyik napszakban ment is, a halottszállítók mindig ott voltak.

Az édesanyja kórtermében hatan feküdtek. Mellette egy rákos asszony, vele szemben egy láb nélküli nő. Ő gyakran rúgkapált a csonkokkal, közben a fiát hívta vagy jajgatott, és azt hajtogatta, hogy menjünk, csak menjünk. A férfi néha odalépett, megsimogatta a homlokát, és azt mondta neki, hogy itt a fia. Akkor megnyugodott.

Az édesanyjának nem volt esélye. Már a sürgősségi osztályon közölték, hogy a lába gyógyulásához két hónap kell, így mire járhatott volna, a sok fekvéstől a teste annyira legyengült, hogy az izmai nem bírták el, még a fejét sem tudta megemelni.

A férfi etette. Amikor először főzött neki húslevest, az asszony azt mondta, ilyen finomat ő még soha életében nem evett.

Később, amikor az édesanyjának már nem volt nyelési reflexe sem, vizes ruhával törölgette az ajkát.

Egy szombat délelőtt látta őt utoljára élve. Amint a kórterembe lépett, a rákos asszony megkérte, hogy keresse meg a szemüvegét, és ő bólintott.

Aznap nem követte el azt a hibát, amit az apja halálakor. Nem szólt senkinek, mert még kiküldik, ahogy akkor: csak azután engedték őket vissza az édesanyjával együtt, amikor az apja már nem élt.

Most nem akarta, hogy kiküldjék. Nem ment sehová, csak fogta az asszony kezét.

Megcsókolta a homlokát, és elmondott két miatyánkot.

Azután, hogy az édesanyja meghalt, még percekig ölelte csendesen. A takarítónő partvisa kopogott az ágyak vaslábainál.

Később megkereste a rákos asszony szemüvegét. A láb nélküli nő aludt.

Ocsenás Péter Bence
Gerinctorna

Bodor őrmester tízezret rak a hétvégi Fradi-meccsre. A kocsmáros elismerően bólint, a postás meghívja egy sörre, neki osztanak először póker közben. Éjfélre ér haza, babrál a kulccsal, felébreszti a szomszéd kutyát, a szemközti ház ablakában felgyullad a villany. Nem öltözik át, befekszik az ágyba, nézi a sárga tapétát. Az apjával mixelt először. Végeredmény, aztán gólarány, később hármas kötés, sárga lapok. Apja ritkán nyert, akkor is keveset. Azt egyből vitte megjátszani.

Tízkor kel, a tegnapi túrós tésztát eszi, közben a telefonján olvassa a híreket. Statisztika, várható kezdő, kommentek a Facebookon. Kiejti a kezéből a telefont, a hadnagy hívja. Pár pillanatig mered a villogó névre, mégiscsak szabadnapja van, de aztán felveszi. Megőrült ez a kurva falu, Bodor, valaki megölte a fodrászt! Csiszár utca hat. Bodor leteszi a villát, összeborzolja az ősz szemöldökét. Értettem! Elköszön, zsebre vágja a telefont. Nem riasztják sokszor, akkor is csak a pennys reklámtáblát graffitiző hatodikosokhoz vagy a részeg Trau bácsihoz. Sóhajtozva teszi a tányért a mosogatóba.

Pataki őrmester már a helyszínen, meglátja Szikszay, az orvos biciklijét is. Belép a szobába, sárga szőnyeg, a sarokban tévé, cigicsikkek az asztalon. Az ágyban a fodrásznő fekszik, tátott száj, csukott szem, a mellkason alvadt vér. Szikszay Bodor mellé lép. Mit rakott a meccsre? Fradi. Szikszay Pataki felé fordul. Látja, csak maga volt ilyen hülye, hogy az Újpestre fogadott! Pataki megvonja a vállát. Sosem lehet tudni. Bodor megérinti a fodrász csuklóját. Leszúrták, mondja Pataki. Az ablak résnyire nyitva volt, gondolom, azon másztak be. Bodor kitárja az ablakot, a virágágyásban nincs lábnyom.

Kimegy a konyhába, leül az asztalhoz. Kiroppantja a hátát. Mostanában sokat fáj a háta, megkérdezte Szikszayt, de az csak legyintett, pihenés, sok víz, Algopyrin. Az apja kiskorában gerinctornákat csináltatott vele, úszni járatta, ha nem egyenes háttal járt, rákiabált. Bodor a hétvégén idősebb lesz, mint az apja volt, amikor meghalt. Belép Szikszay, megnyitja a csapot, a tenyeréből iszik. Kinek fájt ez a szerencsétlen? Egy özvegy fodrász a világ háta mögött. Tegnap ott volt a kocsmában, a kocsmárossal beszélgetett egész este. Bodor Szikszay felé fordul. Kik voltak még ott? Szikszay megmossa az arcát, prüszköl. A szokásos. Ott volt a virágárus is, na, őt még sosem láttam a kocsmában. Veszekedett a fodrásszal.

A Casablanca sörözőben festékes ruhájú férfiak, a pult mögött a kocsmáros, a rádiót tekergeti, de nem működik. Bodor a pulthoz lép, bólint. A kocsmáros mosolyog. Mit iszik? Bodor legyint. Most dolgozom. Megölték a fodrászt. A kocsmáros a pultra mered. Itt volt tegnap, kérdezi Bodor. A kocsmáros elrakja a rádiót. Lehet. Sokan megfordulnak itt. Csapol egy sört, Bodor elé tolja. Ingyen adom! Bodor a barna folyadékot nézi, elgondolkodik egy pillanatra, aztán megrázza a fejét. Milyen kapcsolatban voltak? A kocsmáros felnevet. A feleségem szokott ilyeneket kérdezni, csak ő még karmol is mellé! Bodor megfordul, az összes vendég őt figyeli.

A falu elsuhanó házait nézi, megdőlt kémény, kopott vakolat. Rezeg a telefonja. A falu Facebook-csoportjában egymás után jönnek a posztok, a postás szerint öngyilkosság történt, az iskolaigazgató szerint a tettes a városból jött, a plébános ráírt Messengeren, a szomszédját gyanúsította. Bodor leparkol az út szélén, hátradönti a fejét. Mostanában ebéd után mindig alszik egy félórát. Egyszer a hadnagy rajtakapta az irodában, Bodor hiába kért bocsánatot, a hadnagy sóhajtozva legyintett. Lehunyja a szemét, pár perc múlva elnyomja az álom.

A virágüzletben áll, megérinti az egyik rózsa tüskéjét. Apja utálta a virágokat. A kertben nem tűrt meg egyet se, telente még a hóvirágokat is kitépkedte a járda mellől, közben hangosan káromkodott. Azt mondta, allergiás rájuk, de Bodor sohasem hallotta tüsszögni. A virágárus rászól a pult mögül. Csak nézi, vagy vesz is? Bodor a kassza elé lép. Kimulatta magát az este? Az öregasszony fintorog. Csak azt mondtam neki, amit gondoltam! De ez még nem bűn! Bodor gúnyosan mosolyog. Megölték a fodrászt. Az öregasszony hátralép egyet, pár pillanatig mered maga elé. Én láttam mindent! Mondtam neki, könnyen híre mehet, vigyázhatna jobban is, hülye liba! Bodor az öregasszony remegő kezét nézi. Mit látott? Az öregasszony a székbe rogy. A kocsmáros volt a szeretője!

A kocsmáros háza előtt áll, mellette Pataki csóválja a fejét. Ha őt bevisszük, hol fogunk inni? Bodor felsóhajt, az ajtóhoz lép. Gyere ki, ne nehezítsük meg egymás dolgát! Nincs válasz. Bodor benyit, végigjárja a szobákat, a nappaliban megtalálja a kocsmárost. A kanapén ül, feje előredöntve, mellkasán seb és alvadt vér. Bodor megfogja a csuklót, nincs pulzus. Pataki az ablakhoz lép. Zárva! Bodor mély levegőt vesz, kihúzza magát.

A hadnagy a tollát kattintgatja, hallgatja a jelentést. A kocsmáros felesége azóta sehol? Bodor a fejét rázza. A hadnagy a szekrényhez lép, vodkát tölt, megkínálja Bodort. Nem lesz baj, elkapjuk. Jövő héten lesz egy új munkatársunk, közel akar lenni az anyjához, vagy mi, de Pesten szolgált a gyilkosságiaknál. Igazi profi. Velem mi lesz, vág közbe Bodor. A hadnagy megvonja a vállát. Mi lenne? Ideveszlek magam mellé, többet nem kell helyszínre menned. Nincs már olyan sok a nyugdíjig. A hadnagy lehúzza a vodkát, Bodor az átlátszó folyadékot nézi. Szívesen maradnék terepen. A hadnagy legyint. Ugyan, hány éve ismerjük egymást, nyugodtan örülhetsz a hírnek! Fogadjunk, hogy ezt vártad évek óta!

Kinyitja a kocsiajtót, a kutyája ugrándozva fogadja az udvaron. Belép a konyhába, beengedi a kutyát. A hűtőből előveszi a túrós tésztát, nem melegíti meg. Az apja mutatta, hogyan kell csinálni, ez volt a kedvence, mindig akkora adagot főzött, hogy utána napokig azt ették. Amikor haldoklott, szintén ezt kérte, juhtúróval és sok szalonnával. Ki ne spórold, nekem már nem árthat meg! Apja a betegség végén járt, már csak a fejét tudta mozgatni, Bodor etette meg. Aztán ültek az ágyon, nem szóltak egymáshoz, csak meredtek a falra.

A maradékot a kutyának adja. A temetésen az egész falu ott volt. Biccentés, vállveregetés, részvétem. Mikor legutóbb járt a sírnál, elhatározta, hogy beszél a sírkőhöz, de a köszönés után csak a nevet nézte.

A nappaliba megy, leül a kanapéra, kezébe veszi a távirányítót. Mély levegőt vesz, kiroppantja a hátát.

Szabó T. Anna
Haza a ködben

Ebben a hideg ködben, amiben nemcsak az égtájakat vesztettem el, nemcsak a falakat és a fákat, nemcsak az árkokat és a fulladó neonokat, hanem az időérzékemet is, ebben a szünet nélkül szitáló híg és rögtön az aszfaltra fagyó pállott, sárga levegőben, ahogy megyek, magamból és a holnapomból kikelve, végre eltűnhetek egészen. Bármi jobb, mint hogy hazamenjek.

Ezt csinálom, amióta leszálltam a buszról, megyek, amerre a lábam visz, csak mert járnom kell. Csúszkálok a vékony talpú csizmában és béleletlen bőrdzsekiben, már nem is fázom, már nem is sírok, már nem is akarok mást, csak elveszni, itt a faluban, ahol még soha nem tudtam eltévedni, mert minden házat, minden lakót ismerek, és a bőrömmel érzem, hogy ugyanannyira merev és zárkózott, ugyanolyan rosszkedvű és tehetetlen, mint akkor, amikor felültem ugyanerre a buszra, igen, így kell lennie, mert rajtam kívül senki nem szállt le, és senki nem is jár az utcán, a lehúzott redőnyök mögött nézik a tévét, mint tíz éve, mint harminc éve, mint mióta az eszemet tudom.

Megyek, még vagyok. A fázás is van, vagy már nincs, nincs, mert nem gondolok rá, és tér sincs, megszűnt, csak a rossz út van a talpam alatt, amin egy kocsi se jár, meg a kutyák alacsony ugatása, ezek nem ismerik már az én ritmusomat, még soha nem hallották a szuszogásom. A lábamat se látom, ha bekapcsolnám a telefonom lámpáját, a vizes sötét megölné a fényt, de arra még emlékszem a lassan belül is mindenemet megszálló ködön át, hogy a temetőbe akartam visszamenni legelőször, a nagyanyám sírjához, de nincs már temető a ködben, nincs semmi, csak a tompa, csiszogó csend és az egyre kegyetlenebb hideg.

Oda kell ma visszajutni, a kezdethez. A küszöbhöz, amin átdobtak. Nem akartam visszalépni rajta, és gondolni se akartam rá, az arcom forró volt a – nem, nem akarok megtérni ehhez, de felemelem a kezem, kényszerítem magam, hogy hangosan kimondjam: megpofozott, ezt nem lehet elfelejteni, az anyám legújabb zsarnoka durván megütött, miért, nem érdekes, az emléknek nincs napszaka, csak szaga van, zsírszaga, szalonnás kézzel nyúlt hozzám, húst én azóta se, és ebbe fogok én hazamenni? Mintha lenne választásom.

Anyám talán írt volna levelet, ha tudta volna, hova. Neki nem beszéltem az írónőről. A tenyeremet az arcomra nyomom, de se az ujjam, se a bőröm nem érzem már, így a jó, így jó lesz, ha a lábam mégis visszavinne oda, fel kell készülnöm a legrosszabbra. Hogy mi a legrosszabb. Abban a küszöbben. Az, ha nincs már ott senki, vagy az, ha ott vannak mind a ketten. Fel kellett volna hívnom Klárit, ő megmondaná, mi van az anyámmal, él, ennyi biztos csak. Klári számát tudom még fejből ma is, a többi szám csak a mobilomban volt meg, az meg ott maradt a konyhapulton, mikor kiléptem az ajtón. A kabátomat legalább anyám még utánam dobta, és abba bele volt varrva a harmincezer forintom, amit a keresztanyámtól kaptam a ballagásra, a pénzről nem tudott más, csak én. A buszsofőr, nem ez a mostani, hanem a másik, még haver volt, elvitt ingyen Győrig, ott megaludtam az állomáson, másnap tízkor már Pesten voltam, nem emlékszem, hogy találtam meg a kávézót, amit az írónő mondott, hogy ott szokott dolgozni, de megtaláltam, és ő tényleg ott ült az ablaknál, görnyedten és szőkén, leadásban volt, fel se nézett a füzetéből, mert akkor még kézzel írt, nem számított rám, pont én kellettem neki a válása mellé. Amikor egy évvel azelőtt elkövette a hibát, hogy visszajött a faluja könyvtárába, nem felolvasni, az nem érdekelt volna senkit, hanem csak hozni a könyveiből ajándékba, pont ott voltam, mert szerettem olvasni, bemutatkoztam neki, és húsz percig mindenfélét összehordtam, hogy ott tartsam. Végre történt velem valami. Akkor nem tudta még, hogy neki kell majd befogadnia engem egy egész hónapra, ha nem lettem volna földije, el is zavart volna. Vele se tudom, mi van, szégyellem, hogy azóta se bírtam megadni, amivel tartozom. Biztos írt rólam valamit, ő így áll bosszút az életen. Én sehogy.

Mi van velem. Mióta lettem gyáva, elveszni, hazamenni. Nekem már Pestre nincs visszaút, hiába látom az erzsébeti ajtónkat, vagyis az anyósomék ajtaját, amire én raktam fel még elsején a koszorút, én azon az ajtón be nem mehetek többet. Egyszerre vesztettem el a férjemet és a szerelmemet, amikor az apósom ránk nyitott, piszok szégyentelen, a saját sógoroddal, ordította, de nem tehettem róla, erről nagyon nem, mert tényleg azt hittem, hogy a férjemet szeretem. Egészen, amíg Noé haza nem jött Amerikából Agnetával karácsonyra, most két hete. Amikor először kezet fogtunk, és hosszan, mélyen a szemembe nézett, kiment belőlem az erő. Kész voltam, végem volt. Ő persze nem, neki mindent szabad. Egyedül én vagyok a hibás, Noénak mindenki meg fog bocsátani, Agneta is. Nekem senki.

Nincs út, nincs visszaút. Rohadtul fázom, nem állhatok meg. Hiába léptem végig most az utamat visszafele fejben, nem értem, mit csinálhattam volna másképp. Megkerülni akartam, nem elveszni. Noé meleg tenyere. A szaga. Az ereje. A szakálla csiklandozása a combomon. Engem senki soha még nem vitt fel előtte ölben a lépcsőn, senki nem mondta, hogy babám, babácskám, kisbabám. Életemben egyszer járt nekem is ennyi. Csak ne szeretném még mindig. Minek voltam gyáva. Minek jöttem el. Harcolnom kellett volna érte, csak azért is, ha ő nem akarja, akkor is.

Te hülye, suttogta Aurél, akkor már ott sírtam egyedül az ágyon, és leült mellém, ne hidd, hogy nem volt meg neki mindenki. Ne remélj te tőle semmit. Kizárt, hogy én valaha is hozzád nyúlok most már. Mindegyik csajomat elszedte, érted? Mindegyiket. Már az elsőnél megmondta, hogy ő a bátyám, ő a nagyobb, és jár neki. Tudtam előre, de nem hittem el. Az ki van zárva, mondtam. És akkor fogadott velem, hogy téged is. Bedőltél, megnézheted. Most azonnal menj el, de úgy, ahogy jöttél. Nem érdekel, hová.

Nem ő vesztett. Mindig én veszítek. Tudom, hogy egy hét múlva apósoméknál ott lesz a nagycsalád, ülnek majd ájtatosan az asztal körül, és az Agneta kedvéért pulykát esznek, ott ül Aurél is, hallgat, ahogy mindig, és rólam senki se beszél többet. Köd előttem, köd utánam. Csak tudnám, mit reméltem, mi a keserves úristent akartam, amikor elindultam ide. Senki se lát. Senki se vár. Senki nem akar. Nem tudom, lesz‑e még testem, mire, ha egyáltalán, hazatalálok.

Szaniszló Judit
Szenvedők

Mintha éppen ki lett volna ez számolva. A negyedik emeleti nő még kabátban volt, amikor becsengettek ketten, hogy jönnének. Már ahogyan ez korábban meg volt beszélve. A kutyaugatásra a férfi bevallása szerint nem voltak felkészülve, de egyikük sem félt az ugatás közben végig csóváló kutyától.

Ki van ez találva, mondta a férfi. Már hogy amíg mi kint vagyunk, ellenségek vagyunk neki, aztán ha bejövünk, még ha fenntartásokkal is, de el leszünk fogadva. A nő nem beszélt, elég szó hangzott el már eddig is.

A férfi kabát nélkül, a nő lábszárközépig érő divatos pufimellényben érkezett. Egymás mögött haladva, a folyton őket szaglászó kutyától nehezen mozogva araszoltak el a konyhaasztalig. Hogy lepakolhatnak‑e, kérdezte a férfi. Persze. Cipőről említés nem esett, azt ilyenkor nem szokás levenni. A negyedik emeleti nő, az addig néma pufimellényes nő és az addig beszédes férfi is tudta ezt. A nő egy számlatömböt, egy tollat és egy üres munkalapot pakolt ki a kockás abroszra a negyedik emeleti nő hamarosan lejáró reumatológiai beutalója mellé. A férfi bevitte a súlyos szerelőpakkot a fürdőbe. Valamivel még viccelt is közben, amire a negyedik emeleti nő nem reagált, mert nem tudott mit, nem értette a viccet. Viszont kínált kávét, vizet, egyebet. Hogy kérnek‑e addig, amíg még nem lesz elzárva a víz a lakásban.

A nő most először szólalt meg. Én semmit, köszönöm, de a férjem egy kávét elfogadna. Most a férfi nem válaszolt, ő addigra már a fürdőszobában volt. Hogy akkor hol van a vízóra, szólt ki onnan a férfi, és felkapcsolta mindkét lámpát. A negyedik emeleti nő megmutatta. Elnézést kért, ő most levenné a kabátját, mert neki melege van, pont az imént ért fel a kutyasétából, meg aztán pénzt is vett fel az automatából. A nő és a férfi erre nem reagált. Nem is nagyon lett volna mit. Kinek jutna eszébe elnézést kérni azért, mert leveszi a kabátját a saját lakásában.

A negyedik emeleti nő kritikus szemmel nézett szét az otthonában. Nincs elmosogatva, nincs elpakolva, az orvosi papírok az asztalon szét vannak hagyva, a muskátlik pedig be vannak hordva az erkélyről a nappaliba. Rég elmúlt nehézkes nyarak, kerti cserepes növényeiket télen a szobában tartó nagymamák és hűvös szagú vidéki tisztaszobák jutottak az eszébe. Ettől még a szokásosnál is nagyobb kínban érezte magát. Kinyitotta a fürdőben az ablakot. Kicsi fekete bogarak hullottak szárazon a szürke párkányra. Valamit csak kéne mondani.

A másik nő törte meg a csendet. Sem az orvosi beutalókat, sem a koppanó fekete bogarakat nem vette észre. Milyen kutya ez? Jó, általában nagyon jó, nem rongál, nincs szeparációs szorongása, szobatiszta és kellőképpen gyáva. Nem úgy. Hanem hogy milyen fajta. Ja. Lett már erre mondva minden. Spicc, border collie, skót juhász, goldie. Érzed rajtam a kutyaszagot, mi, kérdezte a nő. A kutya nyilvánvalóan érezte.

Tényleg, a kávé. Kapszulás, ha nem baj. Tökéletes lesz, mondta a nő a férfi helyett. A negyedik emeleti nő bekapcsolta a gépet. Ajaj, mondta a férfi a fürdőben. A negyedik emeleti nő odament, kérdezte, mi a baj. Nem fér be a kezem. Túl nagy. Illetve a luk túl kicsi. Nem bánja, ha vésni kell? Akkor maximum vésve lesz. Véssen bátran. Le van szarva.

A negyedik emeleti nő nevetett magán kicsit. Ezen a másik nő is nevetett kicsit. Csészealjat nem adok, ha nem bánják. Nincs. A negyedik emeleti nő megint nevetett magán kicsit. Ezen a másik nő megint nevetett kicsit. Tökéletes lesz. És mennyire legyen rövid? Közepesen legyen rövid. És kis tejjel, tette hozzá a nő. Amíg a kapszulás kávéfőző hangosan zörgött, a negyedik emeleti nő kivette a dobozos tejet a hűtőből.

A férfi kiszólt a fürdőből, hogy lassan végez. Vissza lehet pakolni a toalettkacsát, a vécékefét meg a vécépumpát. És köszöni, hogy előre el lett pakolva. Nem elvárás, vagy ilyesmi. De általában a lakóknak maguktól nem jut eszébe. Pedig így könnyebb hozzáférni, és nem megy az idő a pakolgatással. Hát az idő mindenkinek pénz végül is, abból eleget még nem kapott senki. És köszöni a kávét tejjel.

Nem került szóba sem politika, sem a közvetett és közvetlen falszomszédok, sem az egyre emelkedő élelmiszerbolti árak, sem a szolgáltató szektor tarifái. A régi mérőórát elviszik, de nézze meg, ide írták fel az állását. A decemberi leolvasás most már nem esedékes, mert egyrészt nincs mit, másrészt meg nekik kötelességük beküldeni a központba a régi mérőóra állását. Harmincháromezer-százhuszonöt lesz a végösszeg. A negyedik emeleti nő forintra pontosan oda tudta volna adni, de nem akart szarrágónak tűnni. A három tízes és a három ezres mellé végül egy kétszázast adott. Mégiscsak ötszázast kellett volna nekik adni. Cinikus szarrágónak tűnni még a sima szarrágónál is kellemetlenebb volt.

Itt kéne majd aláírni, mondta azután a nő. És ha a második vezetéknevét nem szereti, akkor azt nem kell. Elég lesz csak az egyik. A negyedik emeleti nő nem is mondta pedig, hogy azt nem szereti. Ki lett találva. Szerette volna ő is megtudni a nevüket. A papíron csak annyi állt, hogy Vízóriás Kft. Végül nem kérdezte meg. Nem is kérdezett már tőlük semmit.

A konyhaasztal felől, a nyitott ablakon keresztül jól látszott a szemközti ház mögött villámló ég, de a dörgés még nem hatolt el idáig. Meleg telük lesz megint. A negyedik emeleti nő a muskátlikat nem a fagy, hanem a közelgő vihar miatt hordta be a szobába. Meg van ezekkel áldva. Kellemes ünnepeket, jó pihenést, vigyázzanak Önök is magukra.

A szerzőkről

Antal Balázs (1977, Ózd) író, költő. A Nyíregyházi Egyetem docense. Legutóbbi kötete: Súly és könnyűség (tanulmányok, Műút, 2020).

Biró Zsombor Aurél (1998, Budapest). A Színház- és Filmművészeti Egyetemen, valamint a Bécsi Filmakadémián tanult, jelenleg próza-, dráma- és filmírással foglalkozik. Első regénye: Visszatérő álmom, hogy apám vállán ébredek (2024, Kalligram).

Borcsa Imola (1990, Kézdivásárhely) író, gyógyszerész, a Szépirodalmi figyelő és a Szifonline.hu prózaszerkesztője. Első novelláskötete Magnebéhat címmel jelent meg 2019‑ben az erdélyi híradó kiadó és a Napkút Kiadó közös gondozásában.

Csabai László (1969, Nyíregyháza) író, költő. Szülővárosában él, de folyton Szibériába vágyik. Legutóbbi kötete: Szindbád Amerikában (Magvető, 2025).

Dragomán György (1973, Marosvásárhely) író. Budaörsön él. Legutóbbi könyve: Adjuk meg a módját! (Magvető, 2022).

Forgách András (1952, Budapest) író, dramaturg, műfordító. Legutóbbi könyve: Zehu (Jelenkor, 2024).

Garaczi László (1956, Budapest) író. 1982 óta publikál vers, novella, regény, dráma, esszé műfajban. Tizenhét kötete jelent meg, köztük az úgynevezett Lemur-sorozat öt darabja. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Weszteg (2022).

Gerőcs Péter (1985, Budapest) Az ELTE esztétika–magyar szakán végzett. Eddig nyolc kötete jelent meg: regények, esszék és novellák. A legutóbbi címe: Szembenézni a tehetségtelenségünkkel (Kalligram, 2024).

Gerzsenyi Gabriella (1977, Beregszász), jogász, politikus, író, családanya, hobbikertész. A szentendrei-szigeten él. Legutóbbi kötete: Három lábbal a földön (Nap Kiadó, 2023).

Harag Anita (1988, Budapest) író. Legutóbbi kötete Valakire mindig gondolni kell címmel jelent meg a Magvető Kiadónál 2023-ban.

Havasréti József (1964, Pécs) író, irodalomtörténész, kritikus, a pécsi bölcsészkar oktatója. Legutóbbi kötete: Terepmunka (Magvető, 2022).

Hegedüs Vera (1991, Kaposvár). Első regénye ostoba címmel 2021‑ben, első novelláskötete Mondass egy misét értem címmel 2024‑ben jelent meg.

Jenei László (1964, Miskolc) író, a Műút főszerkesztője. Legutóbbi könyve: Bódultak (Jelenkor, 2020).

Juhász Tamás (1988, Budapest). Az ELTE‑n tanult történelem és kommunikáció szakon, majd a Kőbányai Zenei Stúdióban gitár szakon. A Juhász Tomi – Vaklárma szóló projekt dalszerzője. Novelláit többek között az Élet és Irodalom, az Irodalmi Jelen, a Helikon, a Litera.hu és a Látó közölte.

Kiss Ottó (1963, Battonya) Gyulán él, a Bárka című folyóirat munkatársa. Felnőtteknek és gyerekeknek ír. Legutóbbi könyve felnőtteknek: A kék oroszlán bezár (Athenaeum, 2022). Gyerekeknek: Ki volt Munkácsy Mihály? (Munkácsy Mihály Múzeum, 2024).

Kiszely Márk (1991, Nyíregyháza). Debrecenben nőtt fel. Jelenleg Londonban él, az első regényén dolgozik.

Krasznahorkai László (1954, Gyula). Nemzetközi Man Booker-díjas író. Legutóbbi könyve: Zsömle odavan (Magvető, 2024).

Krusovszky Dénes (1982, Debrecen) író, költő. Legutóbbi könyve: Életrajzi kísérletek (versek, Magvető, 2024).

Magyary Ágnes (1975, Kolozsvár). 1989 óta Budapesten él. Író, tanár. Legutolsó kötete: Testodüsszeia – esszé a betegségről (Magvető, 2025).

Mátyus Melinda (1970, Szováta) író, református lelkész. Kolozsváron teológiát, Szegeden összehasonlító irodalmat tanult. Temesváron él. Legutóbbi kötete: Inkább az enyém (Jelenkor, 2024).

Molnár T. Eszter (1976, Budapest) író, biológus. Budapesten él. Legutóbbi kötete: Tájkép lövés előtt (Kalligram, 2025).

Németh Ákos (1964, Székesfehérvár). Színházi szerző, műveit Bécstől New Yorkig több nyelven bemutatták, legutóbb Isztambulban törökül. Jelenleg a magyar táncművészeti egyetemen oktat prózaszínházi tárgyakat. Utolsó kötete egy elbeszélésgyűjtemény: Apám kertje (Kalligram, 2023).

Nyerges Gábor Ádám (1989, Budapest) költő, író, az Apokrif alapító főszerkesztője. Legutóbbi könyve: Vasgyúrók (2024, Prae).

Ocsenás Péter Bence (2001, Budapest). Agárdon él. Jelenleg az ELTE esztétika mesterszakos hallgatója.

Papp Zakor Ilka (1989, Kolozsvár) Budapesten él, doktorandusz az ELTE‑n, polonisztikán. Legutóbbi kötete: A hasbeszélő visszhangot keres (2024, Kalligram).

Schillinger Gyöngyvér (1983, Dunaújváros) író, jogász. Közjegyzőhelyettesként dolgozik, emellett évek óta publikál irodalmi lapokban. Első regénye 2024‑ben a pesti Kalligram kiadó gondozásában jelent meg Rohadjon meg az összes címmel.

Szabó T. Anna (1972, Kolozsvár) költő, író, műfordító. Budaörsön él. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Vigasz (2024).

Szalay Zoltán (1985, Dunaszerdahely). Jogot végzett Pozsonyban, jelenleg Pozsonyeperjesen él. A Napunk.sk hírportál vezető szerkesztője. Legutóbbi könyve a Senki háza című elbeszéléskötet (Kalligram), Sivatagi só című regénye előkészületben van a Madách Egyesületnél.

Szaniszló Judit (1977, Miskolc). Az ELTE Bölcsészettudományi Karán magyar–esztétika szakon végzett. Budapesten él. Az Utcáról Lakásba! Egyesület munkatársa. Legutóbbi könyve: A másik ember (Magvető, 2025).

Szeifert Natália (1979, Zirc) író, szerkesztő. Legutóbbi regénye: Örökpanoráma (Kalligram, 2022).

Szvoren Edina (1974, Budapest) író. Legutóbbi kötete: Kérődző Kronosz (Magvető, 2024).

Tóth Krisztina (1967, Budapest) író, költő. Verset, prózát, színdarabot is ír. Legutóbbi novelláskötete Ahonnan látni az eget (Magvető, 2024), verseskötete Szeleknek fordít (Magvető, 2025).

Zeck Julianna (1982, Kolozsvár) színész, író, újságíró. Budapesten él, jelenleg szabadúszó kulturális újságíróként dolgozik.

Zsembery Borbála (1987, Pécs). Magyar–filozófia szakon végzett szülővárosában. Jelenleg Budapesten él. Tanár, író és kritikus, a Fiatal Írók Szövetségének tagja. Szövegeit rendszeresen közli többek között az Élet és Irodalom, a Jelenkor és az Alföld.

A könyvben szereplő fotók készítői

Bach Máté (Németh Ákos)

Baranyai Dóra (Harag Anita)

Benedikovič, Tomáš (Szalay Zoltán)

Beliczay László (Borcsa Imola)

Bolega Niki (Schillinger Gyöngyvér)

Czimbal Gyula (Jenei László)

Farkas Zoltán (Bíró Zsombor Aurél)

Hegedüs György (Hegedüs Vera)

Juhász-Nyikos Kitti (Juhász Tamás)

Kéri Sára (Magyary Ágnes)

Kovács András (Zeck Julianna)

London Katalin (Szvoren Edina)

Mărcuţiu-Rácz Dóra (Antal Balázs)

Máté Péter / Jelenkor (Forgách András, Mátyus Melinda)

Medgyesi Dávid (Molnár T. Eszter)

Nagy Károly (Zsembery Borbála)

Neményi Márton (Szaniszló Judit)

Pálfy Eszter (Havasréti József)

Páli Margit (Kiss Ottó)

Richter, Nicolas (Tóth Krisztina)

Stekovics Gáspár (Garaczi László)

Szabó Benedek (Ocsenás Péter Bence)

Szabó T. Anna (Dragomán György)

Szilágyi Lenke (Csabai László, Krasznahorkai László, Szabó T. Anna)

Szincsák Vivien (Kiszely Márk)

Szőnyi Márta (Gerőcs Péter)

Valuska Gábor (Krusovszky Dénes)

Tartalom

A kötet szerzői

Antal Balázs
Történet hamutálnyi nagymacskával

Bíró Zsombor Aurél
Kipipáltak

Borcsa Imola
Paradicsom

Csabai László
Az alumínium virágcserép

Dragomán György
Varjúraj

Forgách András
A nő a lift előtt

Garaczi László
Kék kutyák városa

Gerőcs Péter
Bivalytánc

Gerzsenyi Gabriella
Fulladáspont

Harag Anita
Intim kapcsolat

Havasréti József
Vessék magukat az új világ árjába

Hegedüs Vera
Hogyan

Jenei László
Műszak

Juhász Tamás
Napfogyatkozás

Kiss Ottó
A gondozóház

Kiszely Márk
A gyűjtőmunka vége

Krasznahorkai László
Angyal szállt el felettünk

Krusovszky Dénes
Bronzszínű foltok

Magyary Ágnes
Szelfi

Mátyus Melinda
Dobozos képek könyve

Molnár T. Eszter
Utószezon

Németh Ákos
Alkati figyelmeztető

Nyerges Gábor Ádám
Próbaidő

Ocsenás Péter Bence
Gerinctorna

Papp Zakor Ilka
Emília és Emilió

Schillinger Gyöngyvér
Most majd minden jobb lesz

Szabó T. Anna
Haza a ködben

Szalay Zoltán
A prikulics

Szaniszló Judit
Szenvedők

Szeifert Natália
Albina Crax

Szvoren Edina
Zsebkendőkristályok Óhegyen

Tóth Krisztina
A stockholmi járat

Zeck Julianna
A vitrint is meg kell tisztítani

Zsembery Borbála
Amazónia frissessége

A szerzőkről

A könyvben szereplő fotók készítői

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 977 045 44 2415 8
ISSN 0454 4242

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL