A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Naomi Novik: The Summer War

Del Rey, an imprint of Random House, 2025

Fordította: Heinisch Mónika

Copyright © 2025 by Temeraire LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2026

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Gaborják Ádám

Borítóterv: Lukács-Kalocsai Eszter

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Varga Virág és Dobos Attila

ISBN 978-963-566-871-7

www.gabo.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A nyári háború

Celia tizenkét éves volt, amikor megátkozta bátyját. Két testvére volt, de a középső gyereket, Roricot nem tartotta számon, ahogy senki más sem. Vézna, fancsali kis menyétnek született, mindig feldühödött a húga láttán, és csak nagy jóindulattal lehetett az apja fiának nevezni. Anyja – a három asszony egyike, akik egymást váltották apja oldalán, egy-egy gyermekkel megajándékozva őt – közember lányaként született, szeretőként, átmenetileg élhetett a házban, és mivel a családfő nem is szándékozott nőül venni, a fiát is levegőnek nézték.

Celia nagyobbik bátyja, Argent viszont egy gróf lányától született, és az öccse helyett is learatott minden babért. Apja örököseként és a világ legkiemelkedőbb lovagjaként tartották számon. Vonzerejét is apjáéhoz lehetett mérni göndör fekete hajával és kékes-szürke szemével, de Celiának azért nőtt igazán a szívéhez, mert kisded korától játszott vele. Otthon tanult, nem küldték el a király köreibe, és a lány árnyékként követte, amint megtanult járni.

A nyári háború már Celia születése előtt lezárult – Atya megnyerte Bőségnek, és ezzel kiérdemelte a Veris nagyherceg címet –, csak nyári viadalokat rendeztek helyette. Argent viszont ugyanolyan keményen edzett, mintha vérre menne a küzdelem. Celia mindennap kapkodva végezte el a feladatait, hogy a télen hideg, nyáron pedig forró gyakorlóterem előtti folyosóról figyelhesse fáradhatatlan lovaglását, karddal és gerellyel végzett mutatványait. Argent néha őt is feldobta és elkapta örömében, vagy a hátára emelte és futkosott vele az udvaron, de olyan is előfordult, hogy felöltöztette és befonta a haját, akár egy babának, és amikor nagyobb lett, megtanította táncolni, lovagolni és íjjal lőni. A lány az utóbbiban nem jeleskedett, de bátyja türelmes volt vele, és csak nevetett, amikor az összes nyílvesszője a célponttól legalább három méterrel távolabb hullott a földre:

– Ne aggódj, Celie! Ha valaki kezet emel rád, én ott leszek, és letöröm az ujjait.

– Megígéred? – kérdezett vissza lelkesen a lány.

– Becsszavamra, úrhölgy!

Argent mélyen meghajolt húga előtt, mint egy nyári meséből kilépett lovag.

Amikor a nagyobbik fiú betöltötte a tizenkilencet, apja jóféle acéllal felfegyverezve elengedte a nyári viadalokra. A Todholme-kastélyba érkező dalnokok – akik akadtak bőven, hiszen mindenki kíváncsi volt az ifjúra, és egyik előadó sem akart kukán állni a nyári viadal iránt érdeklődő közönség előtt, hanem legalább annyival kérkedni: „Veris nagyherceg nemrég vendégül látott Todholme-ban” – mindinkább egyetértettek abban, hogy Argent a legrátermettebb vitéz a világon. Már az első napon három nyárlovagot legyűrt párbajban, és ellenfelei egy idő után már a mérkőzés lehetőségéért is hajba kaptak.

Bár a történetek simogatták Celia lelkét, mégis jobban szerette volna, ha otthon van. Atya is örömmel hallgatta őket, pedig neki nehéz volt a kedvében járni. A lánya csak egyetlen dologgal vívhatta ki elismerését: illemtudó viselkedéssel. Ha vendégségek alkalmával vérbeli úrhölgyként ügyelt rá, hogy ne apadjon az innivaló és a jókedv, és kiváltotta a látogatókból azt az elismerést, hogy a király asztalánál is megállná a helyét. Ilyen vendégségek végeztével a nagyherceg is megdicsérte, és kapott némi pénzt új ruhára. Celia csak a felét költötte öltözékre, a maradékból könyvet vett: a nyárlegendák gyűjteményét. A kastély ura azonban akkor volt igazán elégedett, ha Argent kiérdemelte a világ legjobb lovagja címet.

Bőségben csaknem öt hónapig tartott a nyár, tovább, mint máshol a halandó világon, hiszen határos volt Nyárvidékkel. Eggyel többször termett a föld, a nép bővelkedett borban, selyemben és cukorban, így gazdagabbak lettek szomszédjaiknál. Abban az évben Celia mégis minden nyári záporra és napos percre haragudott. Elhessegette a körülötte cikázó izzóbogarakat, mert abban reménykedett, hogy a babona szerint felingerli őket, és egykettőre véget vetnek a nyárnak. Mérhetetlenül örült, amikor arra ébredt, hogy a szél átsüvít ágya baldachinján, és a szolgák buzgón állítják fel az őszi falakat odakint.

Ám Argent visszatérésére még várni kellett. Két hét múlva egy dalnok szétkürtölte, hogy a záróünnepség díszvendége volt, és káprázatos ajándékot kapott Elithyon nyárhercegtől: „Sir Argent vitéznek, érdemeihez méltó penge”, hirdette ékesszólóan, és tovább idézte a herceg szavait, „ezüst a neve, arany a jelleme, acélos az izma!”.

Azt is elmagyarázta, hogy a fegyverhez a nyárszerzetek egyik kiváló igekovácsa szőtt egybe háromféle fémet.

Argent hetekkel azután tért haza, hogy a dalszövő távozott – tömött erszénnyel, és járulékos fizetségként egy első kézből származó beszámolóval Atya egyik csatájáról. Az ősz beköszöntével ádázul elkomorult az időjárás. Celia beköltözött a téli toronyba, és aznap este a gyertyáját elfújva térdelt az ablakpárkánynál, nehogy a dajkája megmossa a fejét a késői fennmaradásért. Észrevette a holdfényben fürdő úton közeledő Argentet, akit azonnal felismert lovaglásáról, bár nem értette, miért nem kísérik Atya emberei, ráadásul az istálló melletti kis kapunál kért bebocsátást.

Papucsot és köntöst sem öltött, csak lerohant a félemeleti lépcsőfordulóig, és meglátta bátyját a folyosón. Oda akart kiáltani neki, de végül nem tette, habozott. A fiú másmilyennek tűnt, szokatlannak, mintha megnőtt volna, új páncélt viselt, arca roppant kemény, gyönyörű és mozdulatlan volt. A lány hallotta, hogy az öreg Unter megmondja neki: az apja a könyvtárban van. Celia inkább a félemeleten lopakodva követte őket a következő teremig, és nem győzte lesni Argentet, abban a reményben, hogy egyszer csak ismerősebbé válik.

A könyvtárba érve viszont, amikor látta, hogy Atya – vonásai mögött ritkán látott, halvány mosollyal – feláll az üdvözlésére, Argent ott maradt az ajtónál, hogy nyitva tartsa azt a csalódott Unternek, aki nem koccinthatott velük, hanem ki kellett mennie. Az ifjú lovag végül odalépkedett az apjához, de nem vette át tőle a poharat.

Atya még egy pillanatig kínálta, majd visszatelepedett az arcára ugyanaz a zord merevség, amit a fia is tükrözött. Nála viszont a mosoly volt szokatlan. Lerakta a serleget.

– Nos? – kérdezte.

– Nem maradok sokáig. – Argent egy pillanatig hallgatott, majd így folytatta: – Emlékszik, amikor kisgyerek koromban elvitt a városi bíróságra? – Atya nem válaszolt, de Celia a félemeleti korlát keskeny rácsain keresztül leselkedve is látta rajta, hogy pontosan tudja, miről van szó. A fiú nem várta meg a feleletet. – Ritkán fordult meg arrafelé. Az a bírók felségterülete. Aznap mégis elmentünk, és az első ügyben maga hozott ítéletet. Két férfi… kapott büntetést egyszerre.

Celia kissé elhúzódott a korláttól, és szorosan átfogta a térdét. Tudta, miről beszél a bátyja, és azt is, hogy fájdalmas lesz a folytatás. Kettesben akarta őket hagyni, de nem volt rá képes.

– Az egyikük az egyik katonája fia volt. A másik… azt hiszem, egy kereskedő utódja. Emlékszem, hogyan könyörögtek kegyelemért. Hallani sem akart róla. Azt parancsolta, hogy ott helyben botozzák meg őket. Emlékszem minden ütésre és sikoltásra. Utána megfosztotta őket a nevüktől, hogy megkímélje családjukat a szégyentől. Kidobatta őket az uradalmából, és tudatta velük, hogy fejüket veszik, ha visszatérnek.

Argent olyan higgadtan és határozottan mondta mindezt, mintha csak valami egyhangú őrjáratozásról számolna be, de Celia helyette is sírt, száját szorosan összepréselve, nehogy hangot adjon, csak a könnyei csurogtak forrón a ruhájára. Fájt a hasa.

– Még csak tizenkettő voltam – folytatta Argent. – Szinte semmit sem fogtam fel az egészből. Nem értettem, mi a szándéka ezzel. Csak az járt a fejemben, hogy nekem akarja megmutatni, milyen következményekkel jár, ha kivívják a haragját. Nem tudtam megoldani a helyzetet, és magamon sem tudtam változtatni, hiszen nem is követtem el semmi rosszat. Onnantól fogva fel voltam készülve rá, hogy engem is száműz, és én is osztozom majd az ő sorsukban.

Apja összerezzent. Az a parányi mozdulat is harangként kondult. Sohasem végzett fölös mozdulatokat, nem fészkelődött, rángatózott vagy motozott, csak ha mondani akart valamit, de többnyire akkor is csak felvonta az egyik szemöldökét vagy előrébb billentette a fejét, mindig pontosan kiszámítva. Ez a rezzenés nem vallott rá.

– Megrémültem – mondta Argent kissé csodálkozó hangon, mintha még most hinné el, mennyire szorongott akkor kisgyerekként. – Azóta sem ijesztett meg úgy semmi. Mindenki bátornak tart, de csak azért, mert ahhoz képest semmit sem érzek félelmetesnek. Három nap és három éjjel tűrtem és vártam, aztán nem bírtam tovább. Kimentem a kertbe, szedtem egy maréknyi nadragulyát, pedig Mullin plébános tiltotta nekünk, mert mérgező. Megettem. Nem akartam meghalni, féltem a haláltól, mégis szabadulást nyújtott volna. Emlékszik? Utána nagyon rosszul voltam.

Igen, kívánkozott Celia ajkára. Igen, emlékszem. Homályos, félig feledésbe merült lidércnyomásként éltek emlékezetében a napok, amikor Argent majdnem meghalt. Ötéves volt, és már akkor jobban szerette a bátyját, mint bárki mást. Emlékezett a halk beszélgetésekre, a serénykedő papra és az orvosra, meg arra, hogy Atya három napra és három éjszakára bevackolta magát Argent szobájába, amíg be nem bizonyosodott, hogy a fia életben marad.

– Arra ébredtem, hogy ott áll mellettem – mondta a fiú. – Azt hittem, azért jött, hogy elvigyen. – Atya ismét összerezzent. – Emlékszem, mennyire iszonyodva könyörögtem: kérlek, ne! Pedig megfogadtam, hogy nem fogok rimánkodni. Nem tudtam pontosan, miért, elvégre magam sem tudtam. De bármit kimondtam és megígértem volna. Aztán… – már-már suttogott, Celia alig hallotta a hangját, még a feneketlen csönd ellenére sem, abban sem volt biztos, hogy Atya lélegzik-e – …csókot nyomott a homlokomra. Arra kért, hogy csituljak el. Azt mondta, minden rendben lesz, csak pihenjek, és visszatér az erőm. Olyan volt, mint maga az… irgalom. Mint egy csoda. Én pedig… hálát éreztem.

Ezután sokáig hallgatott, és apja sem szólt egy szót sem. Meg sem rezzent.

– Most már tudom, mi volt a célja – bökte ki végül Argent. – Nem akart halálra rémíteni. Csak leckének szánta, hogy soha ne felejtsem el, meddig nyújtózkodhatok. Mit nem akarhatok. Hatásos volt. Később azt is felfogtam, hogy leghőbb vágyam a mesteri kardforgatás lehet. Ha bármi mást akarok… – Nem fejezte be. Kis darabig hallgatott, majd bizonytalanul folytatta: – Ezért mostantól fogva többé nem viselem a nevét, nehogy szégyent hozzak magára. És visszaadom a kardot, amit hordhattam, amíg a fia szerepét játszottam.

Két kard lógott az övén, mindkét oldalon egy-egy, de Celiának addig jóformán fel sem tűntek. Levette azt, amit az apjától kapott a háborúba való indulásakor, és ezüsttel kivert bőrhüvelyével együtt az asztalra tette. A másiknak keskeny, teljesen fémből készült markolata volt, háromféle fémpánt összefonásával, amelyek az arany, az acél és az ezüst különféle árnyalataiban játszottak.

– Most elmegyek, jó messzire birodalma határaitól, és többé nem térek vissza. Ég önnel, kegyelmes úr!

Megfordult, kivonult a könyvtárból, és nyitva hagyta maga mögött az ajtót. Atya még mindig hallgatott. Nem szólt utána, hogy álljon meg vagy várjon, és nem kért bocsánatot. Csak állt az asztal mögött, és üres laphoz hasonlóan semmitmondó arccal nézte a kardot.

Celia viszont visszasurrant a magasföldszinten át a folyosóra, és ahogy csak erejéből telt, lefutott a lépcsőn, majd át a belső udvaron. Csupasz talpa csattogott a kövezeten, a szél keresztülfújt laza ruháján. Pont akkor ért ki az istállóudvarra, amikor Argent odalépett a lovához, amely kikötve várt rá. Kétségbeesetten kiáltott utána:

– Argent!

Bátyja megdermedt. Kezét a nyeregre tette, és Celiában felmerült, hogy talán egy szóra sem fogja méltatni, csak felpattan a hátasra, és elindul. Argent lassan mégis szembefordult a lánnyal. Még mindig olyan kemény és furcsa ábrázattal nézett rá, hogy Celia csüggedten megállt az udvar közepén. Mintha idegen lett volna számára.

– Celia! – szólalt meg lassan, és annyira… udvarias hangon beszélt, akár Lady Celiának is szólíthatta volna, ahogy a vendégek és a szolgák.

A lány erre nem tudott mit válaszolni. Csak állt, és nézte bambán, könnyek marták a szemét, és lecsurogtak az arcán. Sírása láttán Argent kicsit fészkelődött, talán meg is rándult, és ettől valahogy jobban hasonlított önmagára.

– Celie! – nyögte ki enyhén remegő hangon, és megint a régi Argent volt, nem csak egy ismerős arcú idegen.

– Alig vártam, hogy hazatérj! – mondta a lány félig esengve, félig vádlón. – Egész nyáron.

– Sajnálom – felelte a bátyja lassan, de a lány azonnal megérezte, hogy nem szívből beszél, csak az udvariasság hajtja, és olyan szörnyű ürességet érzett, mintha kivájták volna a mellkasát.

– Nem, nem sajnálod – suttogta elszoruló torokkal. – Nem jelent neked semmit. Én nem jelentek semmit. Ha bármit is jelentenék, nem mennél el örökre búcsúzás nélkül. – Borzalmas volt a tudat, hogy ilyen keveset számít a testvérének, de annyira egyértelmű volt, hogy nem tagadhatta le. Argent egy futó gondolatra sem méltatta. Csak azért jött, hogy bosszút álljon Atyán, majd újra távozzon. A lány kizárólag azért szerzett tudomást az érkezéséről, mert ébren volt. Őt várta. Tehetetlenül faggatta tovább, bár tudta, hogy oktondi viselkedésével csak ront a helyzeten: – Miért nem számítok?

– Számítasz – vágta rá a fiú, és a lány már hajlott volna rá, hogy elhiggye, amíg hozzá nem tette: – Celie, nem maradhatok, ez az ő kastélya…

Ekkor a lány elvesztette hidegvérét, odarohant a bátyjához, és öklével a mellkasát döngette.

– Hallgass! Egy szót se, te hazug! – Bátyja megragadta a csuklóját, és eltolta magától, nehogy a vértje megsértse a kezét, a lány viszont ezzel mit sem törődve bámult a szemébe. – Ilyen balgának nézel? És ha én is el akarok menni? Ha azt szeretném, hogy vigyél magaddal, nehogy hozzákényszerítsenek ahhoz a kövér öreg herceghez? – A bátyja csak nézte, nem tudott mit felelni. – Nem vagyok balga! Most, hogy eldobtad a neved, már semmivel sem tartozol sem Atyának, sem másnak. Veszed a varázskardodat, és hajszolod a kalandokat, csinos fiúkkal ismerkedsz, és én sem fogok hiányozni, hiszen csak akadály lennék az utadban! – fortyogott, és örült, hogy Argent erre ugyanúgy összerezzen, ahogy Atya tette korábban.

Tajtékzott, főleg amiatt, hogy a bátyja hazudni próbált neki. Már az is borzasztó volt, hogy eldobja, de még kínzóbb, hogy mindezt aggályok nélkül tette. Ráadásul még sértő, buta hazugságokkal is traktálta.

– Celie! – mondta rekedten. – Nem, ez nem…

Rátapintott az igazságra, hiába bizonygatta a fiú az ellenkezőjét, és amikor kérlelhetetlenül belenézett a szemébe, el is akadt a szava. Aztán újra próbálkozott, mint egy másik kijáratot kereső, kétségbeesetten rohangáló egér.

– Nem biztonságos az a hely, ahová megyek. Nyárvidékre tartok…

– Fejezd be! – vágott közbe a lány. – Ha nem vagy képes őszintén beszélni velem, ha egyáltalán nem szánsz nekem szerepet az életedben, akkor menj! – Kihúzta a kezét a fiú szorításából, hátralépett és elfordult. – Indulj csak Nyárvidékre! Ülj fel egy sajhulra, küzdj meg egy sárkánnyal, üss ki minden más lovagot a nyeregből! Próbálkozz, hátha megtalálod a boldogságot! Remélem, száz gyönyörű nyárszerzet akad majd az utadba, és egyikük lelkét sem fogod megérinteni! Kívánom, hogy soha többé ne engedjen magához egyetlen hozzám hasonló ügyefogyott se!

Sarkon fordult, és berohant az istálló ajtaján, hogy a bátyja ne lássa sírni. Amint viszont átlépte a küszöböt, és Argent eltűnt a szeme elől, kitört belőle a vad zokogás, és eszelősen rázta az egész testét. Kínlódva igyekezett visszanyelni a hangot, de már nem bírta csitítani magát. Összegörnyedt a hasában sajgó fájdalomtól, lerogyott a piszkos folyosóra, és odakúszott a falhoz támasztott trágyás lapátokhoz és villákhoz. Fejét a térdéhez nyomva, száját behajlított karjára tapasztva hegyezte a fülét, aztán amikor felharsant a paták szörnyű kopogása, és a ló örökre elnyargalt Argenttel, végre izzó könnyekkel kiadta magából a dühöt és a nyomorúságot.

Később azzal vigasztalta magát, hogy nem ejtette volna ki a száján az átkot, ha tudja, mennyire hatékony. Még akkor is jobban szerette Argentet, mint amennyire utálta.

Egyszerűen csak bántani akarta a szavaival, valamilyen gyötrelmet akart neki okozni, mint egy kavics a cipőjében, hogy valamilyen formában kénytelen legyen mégis magával vinni, legalább egy darabon, amíg erről a kínról is megfeledkezik, és talál magának egy szeretni való nyárurat valamelyik végtelen zöld udvarban, hogy aztán boldogan éljen vele száz évig, feltehetőleg megfeledkezve az egész halandó világról, és persze róla is.

Celiának alaposan a fejébe vésték, hogy nem szabad ártani másoknak. Atya gyakran emlékeztette előkelő származására: a nagy máguskirálynő, Selina vérvonalába született, aki Bőség királyi dinasztiáját alapította. A nagyherceg harmadik felesége, Celia anyja, a király törvénytelen testvére volt, az ebédlőben lógó hatalmas faliszőnyeg pedig, amit Atya Celia születése alkalmából készíttetett, Selina hetedik Wyrdjét ábrázolta: a gyönyörű, de zord arcú királynő egy hegycsúcson állt, és az árnyurak seregét nézte, miközben háta mögött egyesültek a nyárszerzetek és Bőség halandó seregei, hogy belevessék magukat a határtalan sötétségbe.

Celia egyik könyvében volt egy kép Selina első Wyrdjéről: rémült és elgyötört sikolyba dermedt szájjal szülei felé emelte kezét, és azok is felé nyújtóztak, ám közben a kövek már súlyos halotti lepelként tornyosultak fel testük körül. Celia számtalanszor elolvasta azt a történetet, majd lopva varázslónőt játszott a kertben, és felnőtt nőnek képzelte magát, Bőség következő máguskirálynőjének.

Csakhogy Selinának legalább hatvan női leszármazottja volt, akik közül egyik sem rendelkezett varázserővel, és Celia ebben a pillanatban a legkevésbé sem érezte magát felnőtt nőnek. Pont ellenkezőleg: olyan volt, mint egy ostoba, dühös kisgyerek, akit becsaptak és megbántottak, ezért egy sarokban pityeregve fájlalta sebzett szívét és büszkeségét. Sokáig tartott felismernie, hogy megátkozta a bátyját. Ahogy azt is, hogy teste lassan elkezd úgy működni, mint egy felnőtt nőé.