Ámítás és önámítás
a politikában

részlet

CORVINA

Copyright © Paul Lendvai, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paul Lendvai: Über die Heuchelei. Täuschungen und Selbsttäuschungen in der Politik,
Paul Zsolnay Verlag, Wien, 2024

Hungarian translation © Nádori Lídia, 2024

Borítóterv: Karcagi Klára

Tartalom

Előszó

Erőszak és ellenállás: találkozások az orosz politika szereplőivel

Megrázó gyilkosságok

Fehérgalléros gyilkosok

Mihail Gorbacsov: egy kivételes jelenség

A Szovjetunió: illúzióvesztésekkel szegélyezett út

Sztálin elvakult csodálói

A fürdőnadrág mint politikai eszköz

Szovjetbarát szakértők

Tanulni a hibákból?

Németország vak Oroszország-politikája

Joachim Gauck példamutató állásfoglalása

A németek torz Oroszország-képe

A német Oroszország-politika kudarca

A propaganda besegít Putyinnak

Willy Brandtól Gerhard Schröderig: az SPD keleti politikájának dicsősége és nyomorúsága

Willy Brandt úttörő jelentőségű Kelet-politikája

Tévúton az SPD Kelet-politikája

Gerhard Schröder, „Putyin kifutófiúja”

A jugoszláv háborúk: a tudatlanság keserű következményei

Jugoszlávia szétesése

Az európai politikusok vaksága

Az USA szerepe

Az „írástudók árulása”

Bátor politikusok

A Balkán: a nyugati képmutatók játszótere

A bátor Észak-Macedónia

Emmanuel Macron zavarba ejtő szólómutatványai

A bolgár nagyzási hóbort

A nagyszerb nacionalizmus

Észak-Koszovó, a puskaporos hordó

Geopolitikai következmények

Orbán Viktor: a cinizmus világbajnoka

Személyes találkozások Orbán Viktorral

A „pávatánc” mestere

Orbán Viktor, az autokraták barátja

Soros György: a csodált filantróptól a gyűlölt démonig

Soros alapítványai és a kelet-európai nyitás

A Soros elleni kampány

A Soros elleni globális támadások

Sebastian Kurz: az ember az álarcok mögött

Három film Sebastian Kurzról

Sebastian Kurz üzleti karrierje

Lesz politikai comeback?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Névmutató

Mundus vult decipi, ergo decipiatur.

(A világ azt akarja, hogy becsapják, csapjuk hát be!)

Előszó

„Nyilvánvalóan mindenkit félrevezetett”, mondta a német Mecklenburg-Vorpommern szociáldemokrata miniszterelnöke, Manuela Schwesig, magyarázatul arra, hogy az általa vezetett tartományi kormány egészen Ukrajna lerohanásáig a legszorosabb szövetségben állt Putyin Oroszországával, és egy kétes hírű alapítvány segítségével megépítette az Északi Áramlat–2 gázvezetéket.1 Hogyan és miért tévedhetett ekkorát, ilyen gyakran és ilyen hosszan, nemcsak ő, hanem számos német, osztrák, francia, amerikai politikus és véleményvezér az orosz politika megítélésével kapcsolatban? Miért tartott ennyire sokáig, mire az Európai Unió intézményei megtalálták a megfelelő válaszokat a szerbiai vezetők agresszív magatartására, a magyarországi vagy a lengyelországi autoriter fejleményekre? Hogyhogy ennyire későn vettük észre, hogy a nacionalista autokraták veszélyeztetik a nyugati liberális értékeket?

Mint a cím is utal rá, ebben a könyvben a képmutatás, a kettős mérce, az emberi és politikusi kettős beszéd és az álszentség szerepével foglalkozom, a vezető politikusok visszatekintve érthetetlennek tűnő tetteivel és magyarázataival. Az elmúlt évtizedek politikája azt az illúziót táplálta, hogy a demokrácia vonzereje ellenállhatatlan. Ennek eredménye: diadalmas csalók Moszkvától Budapestig, és elégedett becsapottak Berlintől Bécsig.

A nagy szkeptikus gondolkodó, Michel de Montaigne írta 1580-ban: „A tettetés művészete az évszázad legelőnyösebb tulajdonságainak egyike”, és hozzátette: „Amit manapság igazságnak nevezünk, az nem az, ami igaz, hanem, amit másokra igazságként rá tudunk tukmálni.”2

Könyvemben összekötöm a világpolitikai válsághelyzetek kommentátoraként és krónikásaként szerzett személyes tapasztalataimat a nyugati politika elhibázott lépéseiről és félremagyarázásairól szerzett új információk tömegével, így kívánom leleplezni a ködösítés és a csalás természetét. Ezért kezdem a sort saját személyes, véletlenszerű, mégis jellemző találkozásaimmal az „áldozatokkal” és a „tettesekkel”, az oroszországi társadalom tagjaival, akik álarc mögött ténykednek, és akikre remekül illenek Nietzsche szavai: „A »látható« világ az egyetlen világ, az »igazi világot« csak hozzáhazudták…”3 (Kiemelés az eredetiben.)

Ezután áttekintem a mai Putyin- és Orbán-barátok elődeit, egyúttal rámutatva, mennyire végzetesnek bizonyult hozzászokni a politikai képmutatáshoz. Azokat a híres értelmiségieket fogom bemutatni, akik íróként és önkéntes tudósítóként, naivitásból vagy anyagi érdekből, „politikai zarándokokként” dicsőítették a diktátorokat Sztálintól Castróig, és bagatellizálták a zsarnokságukat. Két fejezetben feltárom azon német politikusok, főként Gerhard Schröder egykori kancellár felelősségét, akik legitimálták és közvetett módon pénzelték Putyin rendszerét.

Fontos részét alkotja a kötetnek az a politikusi magatartás, amely képmutatással ötvözi a kedélyek lecsillapítását a balkáni tűzfészek egykori és mostani főkolomposaival kapcsolatban, holott Szerbiától Koszovóig, Boszniától Macedóniáig továbbra is ketyegnek az időzített bombák. A balkáni államok EU-tagságát illetően mindkét oldal viselkedését változatlanul a képmutatás jellemzi: „Az egyik oldal úgy tesz, mintha bővülni akarna, a másik úgy, mintha be akarna lépni.”4

Magyarország miniszterelnökét, Orbán Viktort, akinek uralmát 2010 óta nem veszélyezteti semmi (?), legfőképpen a politikai képmutatás világbajnokaként, egy „illiberális demokráciának” álcázott maffiaállam fejeként lehet ábrázolni, akinek ténykedése aggasztó következményekkel jár Európa számára. Leginkább őrá illik Montaigne felismerése, amelyet életrajzírója, Jean Starobinski így foglal össze: „A képmutatók bámulatos módon értenek hozzá, hogyan kell szót emelni a képmutatás ellen. Akárki számít is eközben előnyökre, ő ugyanúgy a képmutatást viszi tovább, csak nagyobb időráfordítással: ő is álarcos személyiség.”5

Lenyűgöző ellenfelét, a magyar–amerikai Soros Györgyöt, akit eredetileg filantrópként csodáltak Magyarországon, ám akit manapság démonizálnak, mert az autokráciát veszélyezteti, az összeesküvés-elméletek globális jelentőségének példájaként mutatom be.

A záró fejezet főszereplője pedig Ausztria, Thomas Bernhard szavaival „az álszentség hona”6, ahol Jörg Haidertől Sebastian Kurzig ragyogó szélhámosok tették általános érvényű szabállyá a kettős beszédet a politikában, és ezáltal véghez vitték „a nép vak és határtalan engedelmességének csodáját”.7

Erőszak és ellenállás:
találkozások az orosz politika szereplőivel

A szereplők, miután eljátszották szerepüket,

elhagyják a színpadot. A színházban.

Stanisław Jerzy Lec

Első és szinte bizonyosan utolsó személyes találkozásom Vlagyimir Putyinnal 2001. február 9-én történt, az orosz elnök első hivatalos állami látogatása idején. Thomas Klestil államelnök fényes bankettet adott a Hofburgban a vendég tiszteletére. A fogadás előtt formálisan bemutatták neki az osztrák vendégeket. Egy fotós a mi találkozásunkat is megörökítette – Putyin barátságos mosollyal nyugtázta orosz nyelven megfogalmazott közhelyeimet –, én pedig kielégíthettem újságírói hiúságomat azzal, hogy önéletrajzi könyvemben elhelyeztem ennek a fotónak a másolatát.

A vacsoráról azonban csupán jobb oldali asztalszomszédomra emlékszem élénken. Most, több mint két évtizeddel később, sajnálom, hogy nem beszélgettem hosszabban azzal a barátságos és vonzó asszonnyal. Ljudmila Narusszova Szobcsaknak hívták. Tudtam, hogy Anatolij Szobcsaknak, Szentpétervár első szabadon választott (1991-től 1996-ig regnáló) polgármesterének özvegye. Angol–orosz tört keveréknyelven beszélgettünk, mindössze néhány percig. Utána élénk beszélgetésbe merültem a velem szemben és tőlem balra ülő osztrák asztalszomszédaimmal az államelnök és Wolfgang Schüssel kancellár között kialakult feszültségről, így bűnös módon elhanyagoltam a polgármesternét.

Igaz, akkor még fogalmam sem volt Szobcsak halálának gyanús körülményeiről, ahogyan az ellene és az akkori helyettese, Vlagyimir Putyin ellen felhozott korrupciós vádakról sem.1 Szobcsak egy évvel a Hofburgban rendezett fogadás előtt halt meg, és özvegyének jelenléte az orosz küldöttségben azt bizonyította, hogy szoros kapcsolatban áll Putyin elnökkel. Narusszova parlamenti képviselő, majd sok évig a Szövetségi Tanács tagja volt. Putyinhoz fűződő baráti viszonyuk még a szovjet időkből ered, amikor Szobcsak a jogtudomány professzora volt a leningrádi egyetemen. Putyin, akárcsak átmeneti utóda az elnöki székben, Dmitrij Medvegyev, a tanítványa volt. Szobcsak politikai karrierjének és bukásának részletezése szétfeszítené a könyv kereteit. Annyi bizonyos, hogy Narusszova közel húsz évvel később, a BBC-nek adott interjújában megerősítette a férje halála körül keringő pletykák igazságtartalmát. Amikor a riporter megkérdezte, hogy megölték-e a férjét, némi habozás után így felelt: „Nem tudom.”2

Narusszova Ukrajna lerohanását követően több ízben is felkeltette a nemzetközi közvélemény figyelmét azzal, hogy kritikus álláspontot foglalt el. Legutóbb ő volt az egyetlen a Szövetségi Tanács (voltaképpen a parlament felsőháza) 170 tagja közül, aki 2023. április közepén a sorozás digitalizálása ellen szavazott. Anélkül, hogy Putyint név szerint bírálta volna, a Lettországban oroszul és angolul megjelenő Nowaya Gazeta Europe-nak adott, szokatlan hangvételű interjúban azzal indokolta kritikus szerepét, hogy ezzel férje örökségét ápolja.3

Megrázó gyilkosságok

Véletlenek láncolatának köszönhetően több orosz politikai szereplővel is találkoztam felemelkedésük előtt vagy bukásuk után, akik Szentpéterváron vagy Moszkvában Putyin ellenségeiként vagy támogatóiként bukkantak fel az elnök diktátorrá válásának történetében. Még a futó ismeretségek is bepillantást engednek ezeknek az embereknek a sorsába. A most következő történet két évvel Szobcsak halála előtt esett meg, Szentpéterváron. A várost, amelyet annak idején Nagy Péter cár „Nyugatra néző ablaknak” építtetett, az orosz újságok a 90-es évek vége táján „a bűnözés fővárosának” nevezték. Területszerző harcokat vívtak itt a különböző politikai csoportosulások, melyek közül nem egynek bűnszervezetekkel is volt közvetlen kapcsolata. A politikusok, üzletemberek és kritikus újságírók elleni támadások mindennaposnak számítottak. A legnagyobb felhördülést és gyászt a „Demokratikus Oroszország” mozgalom vezetője, Galina Sztarovoitova parlamenti képviselőnő meggyilkolása váltotta ki. 1998. november 20-án este 11 körül két bérgyilkos várta a lépcsőházban, és géppisztollyal lőttek rá. Három fejlövést kapott, a helyszínen meghalt.

Catherine Belton a putyini rendszerről szóló, úttörő jelentőségű elemzésében, a Putins Netz című könyvben kiemeli: Sztarovoitovát korrupciógyanús ügyek utáni vizsgálódása miatt gyilkolták meg, mindössze négy hónappal azután, hogy Putyint a belbiztonsági szolgálat főnökévé nevezték ki: „Szentpétervár vezető demokratája volt, és a leghatározottabban emelte fel a szavát a korrupció ellen. Halála után mély gyászba borult a város, de az egész országot sokkolta a hír.”4 Sztarovoitova munkatársai és legjobb barátai meg voltak győződve róla, írja Belton, hogy a szentpétervári hatóságok rendelték el a kiiktatását, és egyértelműen a korrupciós ügyekben folytatott kutatásai miatt.

Engem is megrázott a hír, amikor az ORF reggeli híradójából értesültem róla, mert jól ismertem Galinát. Mindketten részt vettünk a Nemzetközi Sajtóintézet negyvenedik közgyűlésén, Kiotóban (1994. április 21–24. között). Őszinte hangú felszólalásaival kezdettől fogva feltűnést keltett. Ellentétben a szintén jelen lévő, inkább tartózkodó Alekszandr Jakovlevvel, Mihail Gorbacsov elnök közvetlen tanácsadójával, ő élesen bírálta a reformok moszkvai ellenségeit.

A néprajzos végzettségű Galina Sztarovoitova politikai karrierje még a szovjet időkben kezdődött: az Örmény Tagköztársaság képviselőjévé választották a Népi Küldöttek Kongresszusában. Az első ellenzéki parlamenti frakciónak is tagja volt, többek között Andrej Szaharov Nobel-békedíjas polgárjogi harcossal együtt. Saját magát „egy büszke kozák nő és egy oroszosított belarusz férfi lányaként” jellemezte. A téma iránti, családtörténeti eredetű érzékenységéből adódóan több mint hetven publikációt szentelt a kaukázusi népeknek. A kiotói találkozón is szenvedélyesen elítélte a kisebbségek elnyomását és az antiszemita tendenciákat a szovjet rendszerben; személyes tapasztalatai alapján beszélt a kaukázusi etnikai kisebbségek problémáiról és az orosz nacionalizmus veszélyéről. Négyszemközti beszélgetéseink során még nyíltabban fejezte ki aggodalmát a reformellenes erők előretörése miatt.

1991 januárjában a katonai erők figyelmeztetése ellenére hatalmas demonstráció élére állt: százezren tüntettek Moszkvában Litvánia függetlenségéért. A szabad Litvánia első államfője, Vytautas Landsbergis még idézte is Galinát: „Amikor a férfiak elgyávulnak, egy nőnek kell az első sorba lépnie.”5

Négy hónappal kiotói találkozásunk után történt a meghiúsult puccskísérlet Gorbacsov ellen, Borisz Jelcin lett Oroszország elnöke, Sztarovoitova pedig Jelcin kisebbségügyi tanácsadója. Azonban már 1992 végén megváltak tőle, mert bírálta a kormányzat magatartását az ingus–oszét konfliktusban. Nyíltan fellépett Jelcin csecsenföldi politikájával szemben, és követelte az emberiesség elleni bűntettek megtorlását Hegyi-Karabahban és Csecsenföldön.

Ebben a zavaros időszakban érkezett Bécsbe előadást tartani, és felkeresett engem. A Griensteidl kávéházban találkoztunk. Beszélt a fokozódó feszültségről, és hogy televíziós fellépéseit követően halálos fenyegetéseket kap. Hozzátette, ezzel együtt sikerült ösztöndíjat szereznie a fiának egy londoni főiskolára. Eltökéltnek tűnt, és azt is elújságolta, hogy a Rhode Island-i Providence-be, a Brown Universityre készül előadást tartani az etnikai kisebbségek önrendelkezéséről. Mivel én magam néhány hónappal korábban ugyanezen az egyetemen adtam elő a balkáni helyzetről, mondtam neki, hogy hivatkozzon rám. Ezt követően több éven át visszajárt Providence-be vendégprofesszorként.

Az orosz politikában is aktív maradt, 1998-ban a Demokratikus Oroszország mozgalom elnökévé választották. Az volt a feladata, hogy előkészítse a szövetséget az 1998. decemberi parlamenti választásokra. A kampány során bírálta az FSZB, a belbiztonsági szolgálat hatósági jogkörének kiterjesztését, és Jevgenyij Primakov miniszterelnökké választása ellen szavazott. Galina Sztarovoitova esélyes jelölt volt a pétervári kerület kormányzói posztjára, sőt, a sajtóban potenciális államfőjelöltként is emlegették. Azért kellett meghalnia, mert túl sokat tudott a szentpétervári korrupciós ügyekről, valamint az ottani szilovikok (a titkosszolgálat, a rendőrség és a katonai erők háttérbe húzódó, valódi vezetői) hálózatáról.6

1996-ban felkérést kaptam, hogy vendéglátóként és moderátorként jelen legyek a Davosi Világgazdasági Fórum által szervezett közép- és kelet-európai gazdasági csúcstalálkozó alkalmával Salzburgban tartott munkaebéden, ahová hivatalos volt Nyizsnij-Novgorod tartomány kormányzója. A fiatal kormányzó érkezése élénk érdeklődést váltott ki a külföldi újságírók és vállalkozók körében. Tudni akarták, hogyan lett példakép Oroszország-szerte ez a körülbelül Ausztriával azonos méretű, három és fél millió lakossal rendelkező régió. Harmincas évei közepén járó vendégünk folyékony angolsággal, el-elmosolyodva mondta el, hogy leszámolt a régi, korrupt nómenklatúrával, külföldi tanácsadókat hívott, és magánkezdeményezések támogatásával megpróbálta megtörni a monopóliumokat. A jóképű kormányzó nevét Oroszországon kívül alig ismerte valaki. Borisz Nyemcovnak hívták.

A háromnapos rendezvényen államelnökök, kormányfők és miniszterek tucatjai vettek részt, de egyértelműen Nyemcov volt a sztár. Klaus Schwab, a Világgazdasági Fórum alapító elnöke már 1993-ban felvette a világ leendő vezetői közé, első és egyedüli oroszként. Akárcsak a munkaebéden az asztalunk körül tolongókat, a másnapi pódiumvita közönségét is lenyűgözte Nyemcov nyíltsága és közvetlen tónusa. Újra és újra hangsúlyozta, hogy a mélyreható gazdasági reformok végrehajtása, az állami üzemek, a mezőgazdaság és a kereskedelem privatizálása során a legnehezebb feladat az emberek mentalitásának megváltoztatása és a felelős vezetők kiválasztása.

Nyemcov rendkívüli személyiség volt: egyszerre tehetséges és szerény, kifejezetten rokonszenves. A rákövetkező években a belföldi népszerűsége messze túlmutatott az általa kormányzott régión, újraválasztották, 1997-ben pedig Borisz Jelcin első miniszterelnök-helyettessé nevezte ki. „Nem fogok hazudni és lopni, és nem hagyom magam megvesztegetni”, mondta, amikor elfoglalta új hivatalát. A közvélemény-kutatások eredményei alapján esélyes jelöltnek tűnt a legközelebbi elnökválasztáson. A „család”, vagyis a súlyos beteg és hitelvesztett Borisz Jelcin legszűkebb köre azonban Vlagyimir Putyin mellett döntött. Putyin 2000 márciusában történt elnökké választásának következményeit ismerjük.

Borisz Nyemcov már 2004 januárjában, tanácsadójával és barátjával, Vlagyimir Kara-Murzával közösen írt és a Nyezavisszimaja Gazetában megjelent cikkében felhívta a figyelmet a diktatúra fenyegető veszélyére.7 Ugyanazzal a bátorsággal és lendülettel lépett fel a Putyin-rezsim ellen, amellyel kormányzó és miniszter korában irányította a reformokat. 2014. december 10-én szenvedélyes hangú interjút adott az ARD-nek,8 amelyben így fogalmazott: „Oroszország klasszikus maffiaállam, élén a Putyin nevű maffiózóval. Van egy szűk kör, amelynek tagjait ez a maffiózó eteti, akik teljes mértékben tőle függenek. Ők minden törvényen felül állnak. Ők ellenőrzik a tömegtájékoztatást. Putyin mindenütt ellenségeket lát. A paranoiáig menően. (…) Ha szankciókat alkalmaznak az orosz lakossággal szemben [a Krím elfoglalása miatt], az rossz. Azok a szankciók a jók, amelyek a Putyin környezetéhez tartozó milliárdos mocsok alakokkal, banditákkal és gazemberekkel szemben alkalmaznak. Putyinnal nem szabad kompromisszumot kötni. Elfoglalta a Krímet. A következő Kijev lesz, aztán jön a Moldvai Köztársaság, aztán Lengyelország és a balti államok. Ez egy rabló. Csak az erő nyelvén ért, más nyelvet nem ismer.”

Tíz héttel később, 55 éves korában Borisz Nyemcov meghalt. 2015. február 27-én a Moszkva-hídon, a Kremltől látótávolságra, négy tarkólövéssel megölték. A társaságában lévő barátnője sértetlen maradt.

Mint a többi politikai gyilkosságnál, az állítólagos gyilkosokat ez esetben is börtönre ítélték, ám a gyilkosság indítéka és a megbízók kiléte máig ismeretlen. Nyemcov legidősebb, külföldön élő lánya, az Európa Parlament és az Európa Tanács mostanáig eredménytelenül követeltek nemzetközi vizsgálatot.9

Galina Sztarovoitova és Borisz Nyemcov felejthetetlenek számomra. Azt bizonyítják, amit Arthur Koestler 1944 elején a zsidók elleni genocídiumról írt, és ami érvényes a sztálini tisztogatások vagy az ukrán háború elleni tiltakozást követő letartóztatási hullám áldozatainak magas számára is: „A statisztikák nem véreznek, a részlet az, ami számít.”10 A rövid, de intenzív személyes ismeretségek tragikus sorsú emberekkel összehasonlíthatatlanul nagyobb hatással vannak az emberre, mint bármilyen kimerítő elemzés, benne az áldozatok bármilyen pontos számával.

Fehérgalléros gyilkosok

Egy hosszú élet során az ember a diktatúrák leendő áldozataival éppúgy kapcsolatba kerülhet, mint a „tettesekkel”, vagyis egy autoriter rendszer, alkalmasint diktatúra felelőseivel és reprezentánsaival. Így történhetett, hogy én, akinek soha nem volt dolga semmilyen titkosszolgálattal, megismerkedtem az orosz titkosszolgálat két főnökével is. 1986 őszén az általam szerkesztett Europäische Rundaschauban jelent meg Jevgenyij Primakov cikke a szovjet külpolitikáról, „A biztonság filozófiája” címmel. Primakov akkoriban a moszkvai Világgazdasági és Nemzetközi Kapcsolatok Intézetének igazgatója volt. A cikk, amelyet a Novosztyi hírügynökség közvetített, nem tartalmazott új gondolatokat, csupán Mihail Gorbacsov 27. pártkongresszuson ismertetett, akkor még konvencionális külpolitikájának főbb pontjait visszhangozta.

Soha nem gondoltam volna, hogy a szerző, aki évtizedekig újságíró és Közel-Kelet-szakértő volt, a rákövetkező években a Szovjet Kommunista Párt Politikai Bizottságának tagja és a nemzetközi hírszerzés főnöke lesz. Nyilvánvaló, hogy már a Pravda közel-keleti tudósítójaként magas rangú hírszerző volt. Személyesen a Szovjetunió szétesését megelőző zavaros időszakban, a Nemzetközi Sajtóintézet egyik konferenciáján találkoztam vele, akkor már kinézett neki egy pozíció a Politikai Bizottságban. Emlékszem, hogy egy háttérbeszélgetésünk alkalmával a keményvonalat képviselte a balti köztársaságok függetlenségi törekvéseivel kapcsolatban.

Mi sem illusztrálhatná jobban a Gorbacsov-korszak későbbi fellazulását, mint a következő eset. 1995-ben vettem magamnak a bátorságot, és a moszkvai osztrák nagyköveten keresztül levelet küldtem Primakovnak, aki akkoriban a külföldi titkosszolgálatok főnöke volt. Ebben a levélben felidéztem a cikkét és személyes találkozásunkat, majd rám vonatkozó információkat kértem tőle a KGB archívumából, és voltam olyan pimasz, hogy a glasznosztyra hivatkoztam. Hozzátettem, hogy az önéletrajzomhoz van szükségem ezekre az információkra. A titkosszolgálat sajtófőnöke válaszolt: udvarias hangú levélben közölte velem, hogy csak az egykori szocialista országok közös állambiztonsági archívumában szerepelek „olyan személyként, akivel kapcsolatban fennáll a gyanú, hogy kapcsolatot tart fenn a nyugatnémet titkosszolgálattal.”11

Ez persze ugyanakkora ostobaság volt, mint a válogatott hazugságok a magyar és a csehszlovák aktákban, de ami igazán érdekes, az az, hogy Moszkva egyáltalán reagált. Primakov 1996-ban külügyminiszter lett, sőt, 1998/1999-ben még miniszterelnök is, mielőtt Jelcin és a „család” megnevezte volna az utódot Putyin személyében.

2007-ben Primakov, aki egész életében keményvonalas volt és Putyin leghűségesebb harcostársainak egyike, megkapta az Osztrák Köztársaság Szolgálatáért Nagy Arany Érdemrendet a vállszalaggal. Nem tudom, milyen szolgálatokról van szó.

Izgalmasabb és költségesebb úton sikerült elérnem Vlagyimir Krjucskovot, aki fontos szerepet játszott a magyar és a szovjet történelemben. Az 1956-os forradalomról szóló könyvemre készülve12 sikerült a moszkvai osztrák nagykövet segítségével kapcsolatba lépnem a titkosszolgálat egyik egykori munkatársával, aki busás honorárium fejében hajlandó volt megszervezni egy interjút Vlagyimir Krjucskov tábornokkal, a KGB egykori főnökével Krjucskov lakásán. Az interjúra 2005. szeptember 26-án került sor. Krjucskov 1954-től szolgált a budapesti szovjet nagykövetségen mint harmadik titkár; az ugyanakkor nagykövetnek kinevezett Jurij Andropov közvetlen munkatársa volt, majd hosszú évekig az SZKP KB Magyarország-referense. Aktív részese volt az ’56-os forradalom leverésének. Az interjú során elsősorban Kádár és Nagy Imre szerepéről beszélgettünk.

1967-ben, amikor Andropov átvette a KGB vezetését, Krjucskov lett az irodavezetője, 1988-ban pedig egyenesen a titkosszolgálat elnöke, hadseregtábornoki rangban. A Gorbacsov ellen 1991 augusztusában végrehajtott, sikertelen puccskísérlet egyik kulcsfigurája volt. Jelcin elnöksége alatt a puccsban való részvételéért tizenhét hónapot ült börtönben, majd 1994-ben a parlamenttől kapott kegyelmet. Teljes rehabilitációját Vlagyimir Putyin elnöknek köszönhette, aki egykor alezredesi rangban az alárendeltje volt a KGB-nál. Az amerikai–orosz Masha Gessen moszkvai tudósító hívta fel rá a figyelmet, hogy Krujcskov részvétele a 150 vendég jelenlétében lezajlott beiktatáson a rendszerváltás egyértelmű jele: az új rezsim nyilvánvalóan keblére ölelte Krjucskovot.

2005-ben a lánya társaságában találkoztunk egy tágas, ízlésesen berendezett négyszobás lakásban, ahová a rehabilitációját követően költözött be. Elmondta, hogy gyakran vendégeskedik az elnöknél, akinek a politikáját teljes mértékben támogatja. Az interjú végén megkaptam tőle ajándékba a kétkötetes memoárját, amit Putyin elnökké választását követően adott ki. Eszembe jutottak azok a szörnyű napok 1956 novemberében, amikor begördültek az orosz tankok Budapest utcáira, és nekünk a légoltalmi pincébe kellett menekülnünk, felvillant a szétbombázott lakásunk megrázó látványa. És most, majdnem fél évszázaddal később, ez a baráti hangú beszélgetés a gonosztett közvetlen tanújával a gyűlölt győztes kulisszatitkairól… Micsoda égbekiáltó ellentét. Krjucskov ekkor 81 éves volt, nehezére esett állni. Az interjú után két évvel meghalt.

Mihail Gorbacsov: egy kivételes jelenség

Borisz Jelcin rövid, félresikerült demokratikus kísérletének korszakában, vagyis a szovjetrendszer és a putyini diktatúra közötti rövid időszakban két áldozattal és két „fehérgalléros gyilkossal” találkozhattam, és mindegyik alkalommal nagy segítségemre volt a véletlen.

Ráadásul olyan szerencsém volt, hogy kétszer is találkozhattam Mihail Gorbacsovval, ezzel a páratlan és az ország történetének Sztálin után legfontosabb személyiségével. Mi itt, Nyugaton a szovjetrendszer és a keleti tömb felszámolójaként csodáltuk őt annak ellenére, hogy a végsőkig kitartott eredeti célja mellett, nevezetesen, hogy mindkettőt egyben tartsa. A legtöbb orosz számára azonban ő volt az a politikus, aki a hatalomban töltött hat év (1985–1991) során elherdálta Sztálin örökségét. Következésképpen az 1996-os, viszonylag szabad elnökválasztáskor a szavazatoknak mindössze a 0,5 százalékát kapta. 2022. augusztus 30-án, bukása után harminc évvel bekövetkezett halálának hatalmas nemzetközi visszhangja is jelzi ennek a rendkívüli személyiségnek a halála után sem szűnő kisugárzását.

Azt, hogy Gorbacsov alakja mennyire megosztó a saját hazájában, 1992 júniusában láthattam a Bertelsmann Alapítvány Kelet-Európa Munkacsoportjának moszkvai ülésén, szűk körben. Útközben irodájából a szállodába a volt elnök talán első ízben tapasztalhatta meg testközelből a lakosság széles rétegeinek gyűlöletét. A még mindig kommunista irányítás alatt álló szakszervezetek tüntetést szerveztek Gorbacsov Béke-Nobel-díjából létrehozott alapítványának a Leningradszkij Proszpekten álló irodája elé. A rendfenntartó erők nem akadályozták a tüntetést. Mivel Gorbacsov nem sokkal korábban érkezett vissza Haifából, ahol Izrael állam békedíját vette át, egyes tüntetők antiszemita, illetve Izrael-ellenes transzparensekkel érkeztek. Gorbacsov kénytelen volt a hátsó kijáraton át elhagyni az épületet, emiatt késve és láthatóan feldúltan érkezett. Eleinte az volt a benyomásom, hogy mindjárt elsírja magát. Elcsukló hangon kezdte meg a referátumát. Megtört ember benyomását keltette, aki nem tudta feldolgozni a sikertelen puccskísérletet, majd a látványos bukást. Élesen bírálta az oroszországi viszonyokat, de főleg gyűlölt utódát, Borisz Jelcint.

Tíz évvel később Bécsben, egy általam vezetett, ötszáz néző előtt zajlott beszélgetésen már optimistábban nyilatkozott az oroszországi gazdasági helyzetről. Biztosított róla, hogy támogatja a két évvel korábban megválasztott elnök, Vlagyimir Putyin „stabilizációs kurzusát”. Gorbacsov számára Jelcin maradt az az elnök, aki lerombolta a demokráciát. Később is kerülte a nyíltan Putyin-ellenes állásfoglalást, soha nem bírálta az elnök külpolitikáját, és védelmébe vette a Krím 2014-es elfoglalását is.

A közgazdasági és politikai kutatásokat támogató alapítványát Gorbacsov a betegsége előtt nemcsak az előadásaiért kapott, húsz- és ötvenezer dollár közötti honoráriumokkal finanszírozta, hanem azzal is, hogy a Pizza Hut és a Louis Vuitton reklámarca volt. Ezeket a reklámokat Oroszországban persze nem lehetett látni. Ellenségei úgy vélekedtek, hogy eladta magát az amerikaiaknak, miközben éppen az alapítványi finanszírozásért kifejtett erőfeszítései bizonyítják, hogy Gorbacsov soha nem volt korrupt.

Putyin nem rendezett állami temetést a nagy elődnek. Alekszej Navalnij, a legismertebb orosz ellenzéki, aki később egy szibériai lágerben tisztázatlan körülmények között meghalt, azt írta a börtönből: meggyőződése, hogy a jövő nemzedékei a kortársainál sokkal jobban meg fogják becsülni Gorbacsovot, aki soha nem a saját javára fordította a hatalmát.

A szovjet és az orosz politika szereplőivel történt találkozásomat, ahogy más, külföldi útjaimon szerzett benyomásaimat is, azért mesélem el, hogy általuk is hangsúlyozzam: elutasítom a politikai képmutatás minden formáját, legyen az a profithajhászás diktálta fontoskodás, a háborús múlthoz való viszony hamis pátosza, vagy az autokraták és a diktátorok bűneinek eltussolása. A fent elbeszélt szokatlan emberi sorsok feltárják a mai napig virágzó politikai képmutatást Oroszország közelmúltjával kapcsolatban. Arra emlékeztetnek, hogy Putyin milyen kíméletlen erőszakkal hallgattatja el az ellenzékét, hogyan falaznak a politikai gyilkosságok valódi tetteseinek, mi több: hogyan maradnak hatalmon ezek a magas rangú fehérgalléros gyilkosok, és hogyan udvarolják körül őket külföldön.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7084 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Raleway – SIL Open Font License