Susan Mallery

Másodszor nem hibázhatsz!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: Second Chance Girl

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-362-2

- Borító: Barczag Andrea

- Kép: Shutterstock

A MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai
tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

Már alapesetben sem kellemes élmény, ha az embert hasba rúgja egy gazella. Ha a dolog éjjel fél kettőkor történik, az meg különösen felháborító.

Carol Lund meghökkenve meredt Bronwenre, az állat azonban a bűntudat legcsekélyebb jele nélkül nézett vissza rá.

– Semmi okod rá, hogy így viselkedj – közölte kimérten Carol. – Nem én vagyok az, aki mindenképpen veszélyes sziklákon akartam sétafikálni, hogy aztán közben csúnyán felsértsem a lábam. Ehhez képest most mégis itt állok az éjszaka közepén, és próbálom ellenőrizni, begyulladt-e a sebed, vagy sem.

A gazella toppantott az egyik mellső lábával, és ismét Carol felé fordította a hátsóját. Láthatóan nem hatotta meg különösebben sem a beszéd, sem a lány aggodalma.

– Persze csak most viselkedsz így – jegyezte meg Carol. – De majd máshogyan fogsz hozzám viszonyulni, ha eljön az etetés ideje. Akkor újra biztosítani fogsz a rajongásodról és a lángoló szeretetedről. Állhatatlan egy jószág vagy, tudod-e?

Összepakolta az eszközeit. Bronwen lába szépen gyógyult, kis szerencsével tehát elkerülheti a további éjszakai ellenőrzéseket.

Bezárta a gazellaistálló ajtaját, és a dzsipjéhez sétált. Az éjszaka hűvös volt, és tiszta. Persze az lett volna a legjobb, ha Bronwen nem sérül meg, és mindketten kialhatják magukat, de ha már éjszakázik az ember, nem kell jobb kárpótlás a csillagporos égbolt látványánál. Carol trükkje annyiból állt, hogy nem nézte meg a csillagképek pontos helyét, így elképzelhette, hogy valahol máshol van. Bárhol a világon. Hiszen az égbolt mindenhonnan látható.

Természetesen vannak különbségek az északi és a déli félteke csillagképei között, és az évszakok váltakozása is okoz bizonyos változásokat. Ugyanakkor a csillagok mindig és mindenhonnan egyformán gyönyörűek.

Carol beszállt a dzsipbe, és elindult hazafelé. De még mielőtt elérte volna a kis házat, ahol lakott, lehúzódott az út szélére, és megállt. Leállította a motort, kikapcsolta a fényszórókat, aztán kiszállt, letelepedett a földre, és csak bámulta az éjszakai égboltot.

Október volt, ami a sivatagban azt jelentette, hogy a nappalok még melegek voltak, az éjszakák viszont már kellemesen langyosak. Ilyenkor szinte soha nem volt eső, arra inkább tavasz környékén lehetett számítani. Az egyetlen város a környéken Happily Inc volt, ami nem különösebben népes település, vagyis nem volt nehéz kiszakadni az éjszakai neonfények világából, és belemerülni a sötétségbe. Az úttól jobbra és balra nem volt más, csak hegyek, a golfpálya, és kicsivel távolabb a Happily Inc-i vadrezervátum szelíd dombjai. Senki és semmi nem zavarhatta meg, miközben itt üldögélt, és a csillagokat szemlélte.

Összehajtotta a dzsekijét, elfeküdt az úton, és a feje alá tette a rögtönzött párnát. Csodás! Ez volt az elképzelhető legkényelmesebb testhelyzet, hogy az ember a csillagok látványát élvezze.

Carol nem tudta volna megmondani, meddig feküdt ott, ám egyszer csak fényszórókra lett figyelmes, amelyek egyre közelebb jöttek, és végül már közvetlenül az arcába világítottak.

Ahogy felült, felfedezett egy éjkék Mercedest, mely megállt a dzsipje mögött.

Hát ez remek, gondolta a magas, barna férfit figyelve, aki kiszállt a kocsiból, és elindult feléje.

Már legalább éjjel kettő lehetett, Mathias Mitchell mégsem tűnt álmosnak. Ami tulajdonképpen nem is meglepő. Az adrenalinszintje bizonyára még mindig az egeket veri, hiszen az estéit rendszerint koszorúslányok becserkészésével és gerincre vágásával töltötte.

Bár a férfi néhány lépésnyire állt meg tőle, túl sötét volt ahhoz, hogy az arcát láthassa. Carol azonban fogadni mert volna rá, hogy vigyorog. Mathias az a fajta volt, aki az egész életre úgy tekintett, mint egy csodálatosan szórakoztató és érdekes kalandra. És végül is igaza volt. Mathias őrült jól nézett ki, megnyerő személyisége volt, és még a szakmájában is sikereket ért el. Az ő élete tényleg csupa fény és csillogás.

Carol ellenben minden szempontból tökéletesen átlagosnak tartotta magát. A megjelenése és a jelleme is körülbelül annyira volt érdekfeszítő, mint a neve, vagyis egyáltalán nem.

– Hadd találjam ki! Elveszítetted a kontaktlencsédet? – kérdezte a férfi.

– Nem talált. Bronwen megsérült, és meg akartam nézni, hogy van a lába. Útban hazafelé pedig megálltam csillagokat nézni.

A férfi leült mellé, és felbámult az égre.

– És ezzel nem várhattál volna addig, míg haza nem érsz?

– Dehogynem. Csakhogy innen, erről a helyről a legszebb a kilátás.

– Ne mondd! Ezek szerint minden más helyet kipróbáltál? – Mathias felsóhajtott. – Fura egy nő vagy te, Carol Lund. Mellesleg ki az a Bronwen? Egy zebra?

– Egy gazella.

– Nocsak. Így becézed a kisebb teheneidet?

Carol ajka megrándult. Sötét volt, így Mathias szerencsére nem láthatta, ahogy küzd a nevetés ellen. Nem ez volt az első alkalom, hogy erről beszélgettek, Mathias ugyanis Happily Inc többi lakójával ellentétben nem került romantikus hangulatba pusztán attól, hogy a város mellett élő vadállatokra terelődött a szó.

– A gazellák nem tehenek.

– Dehogynem. Bár azt elismerem, hogy csinosabbak. Sőt nyilván gyorsabbak is. De a mutatós külső ellenére is csak azok, amik. Tehenek. Ahogy Millie, a kedvenced is az.

Carol lesújtó pillantást vetett a férfira, aki a sötétben aligha vehette ezt észre.

– Ne merészeld sértegetni Millie-t!

– Eszemben sincs. Millie egy igazi jellem, főleg a zsiráfok között. Különben is neki van a leghosszabb combja egész Happily Incben. Ám ennek ellenére sem tekinthetek el a ténytől, hogy Millie bizony a kérődzők családjába tartozik. – Odahajolt Carolhoz, aki megérezte rajta a méregdrága női parfümöt, amely körüllengte. – És ez azt jelenti – suttogta –, hogy sajnos ő is csak egy tehén.

Carol elhúzódott, és legyezgetni kezdett a kezével.

– Mi ez a fura szag?

– Ó, semmi említésreméltó. A hölgy, akivel randim volt, kissé túlzásba vitte a parfümöt.

– De akkora volt a melle, hogy könnyedén elsiklottál eme ballépése fölött?

– Tudod, én nem az a fajta vagyok, akinek csak a mellbőség számít. Én inkább az összhatást nézem.

– Úgy érted, azt, mennyire készséges az illető lány? Mert ha megvan a hajlandóság, akkor durr bele, te nyomban akcióba lendülsz?

– Durr bele? – Mathias a fejét csóválta. – Úgy érzem, te határozottan alábecsülsz engem, Carol. Ennyire azért nem szoktam elkapkodni. Tudod, van egy menete a dolgoknak. Egy bizonyos fokozatosság…

– Valóban? Nos, a helyedben én biztosan alaposan lezuhanyoznék ma, különben ennek a fokozatosságnak a bűze holnapra az ágyneműdbe is beleeszi magát.

– Jó ötlet. Kösz a tippet.

– Bármikor szívesen szolgálok jó tanáccsal a szomszédomnak, a város hímnemű ringyójának.

Ezt csak úgy mellékesen mondta Carol. Tudta, hogy Mathias nem sértődik meg, eddig is mindig lepergett róla minden, amit mondott neki. Nem az az ember, akit érdekel mások véleménye. Művész, de nem az a közhelyesen maga elé révedő és tépelődő típus. Hanem aki nagykanállal falja az életet. És leszámítva a nők tekintetében mutatott rémes ízlését, meglehetősen szeretetreméltó figurának tartotta mindenki. Titkon maga Carol is rajongott érte.

– Mindig is bosszantott ez a kettős mérce – vitte tovább a témát Mathias. – Mármint hogy csak a nőket bélyegzik meg azért, mert szeretik a szexet. Miért mondjuk, hogy hímringyó? Miért nincs erre egy külön szó?

– Tulajdonképpen van. Szoknyapecér, nőcsábász… ilyesmiket szoktak a férfiakra mondani.

– Az más. Egy férfi sem sértődne meg, ha nőcsábásznak neveznék. Azt a szót meg, hogy szoknyapecér, garantáltan senki sem ejtette ki a száján 1979 óta.

Carol elnevette magát.

– Ez nem igaz. Folyton mondják.

A férfi nem felelt semmit, csak ránézett.

– Na jó, lehet, hogy nem folyton. De azért gyakran.

– Carol, Carol! Te bármikor meg tudod lepni az embert. Ki hitte volna, hogy ilyen ártatlan, naiv lélek vagy.

– Az ártatlanság és a naivitás bizonyára igen üdítő tulajdonságok a számodra, miután az estédet egy olyan hogy is mondjam… szóval egy koszorúslánnyal töltötted.

– Ez igaz. Valóban üdítő jelenség vagy, ugyanakkor fel nem foghatom, mi kifogásod van a koszorúslányok ellen.

– Semmi. Csak nem értem, mit eszel rajtuk. Vagy hogy ők mit esznek rajtad.

Ez utóbbi mondat hazugság volt. Carol nagyon is értette, mit találnak vonzónak a lányok Mathiasban. Aki nemcsak pokolian jól nézett ki, de még szórakoztató is volt. És olyan szexi, hogy nagyon észnél kellett lennie annak, aki nem akart a rabjává válni. Még Carollal is megesett egyszer-kétszer, hogy Mathiasszal álmodott. Nem mintha különösebb jelentőséget tulajdonított volna ezeknek az álmoknak. Annál ő sokkal józanabb lélek volt. Egy, az állatvilágból vett hasonlattal élve, Mathias pávakakas volt, ő meg házityúk. Vagyis a férfinak semmi oka rá, hogy észrevegye. De még ha észrevenné is, Mathiasnak nem voltak kapcsolatai, csak kalandjai. Carol viszont nem egy-két éjszakára vágyott, hanem igaz szerelemre. Igen, a nőknek ahhoz a csoportjához tartozott, akik szerelmesek akarnak lenni, mielőtt ágyba bújnak valakivel.

– Érdekel, mit találok vonzónak bennük? Nos, a leginkább azt, hogy reggelre eltűnnek az életemből. És hogy ők mit akarnak tőlem, szerintem az is világos, mint a nap…

Feltápászkodott, és kezet nyújtott a lánynak. Carol elfogadta a jobbját, Mathias pedig talpra segítette. Amint állt, a férfi azonnal elengedte, és lehajolt a dzsekijéért, amit a vállára terített.

– Így ni, te fura kis állatbarát. És most irány az ágy! Közeledik a reggel, ami azt jelenti, hogy a tehénkéid hamarosan éhesek lesznek.

– Erős késztetést érzek, hogy bokán rúgjalak – motyogta Carol.

– Nocsak! Milyen erőszakosak lettünk hirtelen! Pedig azt hinné az ember, hogy a szent tehénhitvallás szerint békében kell élni a természettel.

– Ha még egyszer azt mondod, hogy tehén, esküszöm, én…

Mathias kinyitotta Carolnak a dzsip ajtaját. A lány beszállt. Mivel igen magas építésű kocsi volt, így éppen szemmagasságba került Mathiasszal.

– Nos, halljuk, mit csinálsz akkor? – érdeklődött szemtelenül a férfi.

A belső világításnak hála, Carol az este folyamán most először láthatta tisztán Mathias arcát. Csillogó, fekete szemét, lefegyverző mosolyát. A testalkata is roppant vonzó, állapította meg. Szép formájú és izmos. Egy olyan ember teste, aki fizikai munkával tartja karban magát.

Carolt hirtelen magával ragadta a képzelete. Mathias jelenlétében sajnos egyre gyakrabban előfordult vele ez a dolog. Hirtelen eszébe jutott, hogy ő is csak nőből van, és a húszas évei vége felé jár. Ráadásul időtlen idők óta nem volt dolga férfival.

Mathias pedig az a fajta fickó volt, aki jól tudta, mit kell tenni egy nővel. Nálánál több gyakorlata keveseknek lehetett.

Persze merő ostobaság volt már a gondolat is, hiszen Mathias a legkevésbé sem érdeklődött iránta. Carol nem illett a hódításai hosszú sorába, hiszen ő biztosan nem tűnt volna el másnap reggelre. Emellett Carol teljességgel középszerű volt. Átlagos. Márpedig a Mathiashoz hasonló vadászok a különleges nőket keresik. Carol nem volt az.

– Hogy mit? Ráengedem a zebráimat a kertedre. Tudod, milyen szaga van a zebratrágyának? Ahhoz képest még ez a parfüm is istenáldásának fog tűnni számodra.

– Megértettem. – Mathias kedvesen rámosolygott. – Akkor most búcsúzom. Jó éjszakát!

– Neked is.

A férfi becsapta a dzsip ajtaját, és hátrament a saját kocsijához.

Carol indított, és észrevette, hogy a Mercedes követi. Néhány mérfölddel később rákanyarodott a házához vezető útra. Mathias ekkor felvillantotta a fényszóróit, és továbbhaladt. Egy másodperccel később a kocsija eltűnt egy kis domb mögött, majd ismét előbukkant. Carol figyelte, hogy halad a háza felé, és hogy fordul rá a felhajtóra, majd egy újabb fényszóróvillantás után eltűnik a garázsban.

Noha fáradt volt, Carol ülve maradt a kocsiban, és megvárta, míg odaát ismét fény gyúl: ezúttal a vadrezervátum szélén álló házban.

Fura, gondolta. Az én kis bungalóm simán beférne Mathias garázsába. A két épület már nem is lehetne különbözőbb. És mégis ő a legközelebbi szomszédom. Pontosabban az egyetlen szomszédom. Az állatokat leszámítva ugyanis senki más nem élt ennyire messze a várostól.

Az állatokról Carolnak eszébe villant, hogy másnap nem alhat akármeddig, és hogy a Bronwennél tett látogatásnak köszönhetően így is elég rövid lesz az éjszaka. Mert ellentétben azokkal, akik délelőtt pótolhatták az éjszakai aktivitásuk következtében elmaradt alvást, Carol a nappal együtt kelt. Millie és a többi állat ugyanis várt a reggelijére.

Szerencsére gyorsan álomba merült. Különös álmot látott. Nemcsak repülő tehenek szerepeltek benne, hanem maga Mathias is, aki könyörgött neki, hogy csókolja meg végre. Kicsivel később a vekker csörgésére ébredt.

Két eléggé valószínűtlen forgatókönyv, gondolta, amikor az álma felrémlett előtte. Bár ha jobban megfontolta, a repülő tehén talán mégiscsak könnyebben elképzelhető…

Mathias mezítláb ment ki a verandára. Kora reggel volt, a talaj fölött még könnyű köd lebegett, talán mert még működött a vadrezervátum öntözőberendezése. Mathias szívesebben vett volna valami romantikusabb magyarázatot, hiszen művész volt, de az igazság csak ritkán romantikus.

Leült a kedvenc székébe, letette a kávéscsészéjét maga mellé az asztalra, és a vázlatfüzetéért nyúlt. Aztán várt.

Hogy mikor vált ez a cselekvéssorozat valóságos reggeli rituálévá a számára, azt nem tudta volna pontosan megmondani. Talán miután Millie-t észrevette az ideköltözését követő harmadik reggelen. A zsiráf ugyanis sokkal nagyobb hatással volt rá, mint a rezervátum összes többi állata együttvéve. Pedig ugyanilyen erővel érdeklődhetett volna a könnyű léptű, mozgékony gazellák vagy a méltóságteljes vízibivaly iránt is.

Amikor megvette a házat, hallott róla, hogy a kerítés túloldalán fura, egzotikus vadállatok sétálgatnak, de ez akkoriban nem nagyon foglalkoztatta. Aztán találkozott Carollal, és megtudott egyet s mást a Happily Inc-i szafariparkról.

A városok többsége a lakott területektől távol létesít hulladéklerakót, és magas falak, zárható kapuk mögé rejti őket. A Happily Inc-i szeméttelep ellenben közvetlenül a belváros délnyugati végénél kezdődött – vagyis arra azért ügyeltek a tervezők, hogy olyan irányba helyezzék el, ahonnan sosem fúj a szél.

A két férfi, aki ezt a hulladékudvart működtette, kialakított ott egy újrahasznosító központot is, mely időközben országos hírnevet szerzett magának. A fivérek ugyanakkor felvásárolták a szeméttelep melletti több száz hektárnyi földet, ahová bokrokat, fákat és fűféléket is telepítettek a sivatagba. Amikor bebizonyosodott, hogy a növények gondos öntözéssel életben maradnak, megérkeztek az első állatok. Először a gazellák, aztán a zebrák, néhány gázlómadár, a vízibivaly és végezetül Millie.

Mathias tudta, hogy a két férfi, akik az afrikai szavannát idehozták a kaliforniai sivatagba, Carol apja és nagybátyja. Miután Carol végzett az egyetemen, ő is idejött dolgozni. Nagyjából egy évvel ezelőtt nyugdíjba ment az az ember, aki a rezervátumot alapította, és a munkáját Carol vette át. Nem sokkal később megérkezett Millie, a zsiráflány.

Mathias eltöprengett rajta, miért gondolja, hogy Carol és Millie összetartoznak. Megmagyarázni nem tudta volna, de szentül hitte, hogy ők ketten elválaszthatatlanok. Most is együtt bukkantak fel a ködből – először persze Millie-t látta meg a magassága miatt, ahogy lassan, méltóságteljesen közeledett. Millie négy és fél méteres volt, a fajtáját tekintve recés zsiráf, akinek az ősei Szomáliából származtak. Mathias gyönyörűnek találta, mindig megbámulta a bundája elegáns foltjait, szív formájú arcát, hatalmas, távol ülő barna szemét, mely kíváncsi pillantásokkal fürkészte a környezetét.

Mathias ivott még egy korty kávét, mielőtt kinyitotta volna a rajztömböt. Már vagy száz rajzot készített Millie-ről és Carolról, de egyiket sem találta elég jónak. Márpedig ő a tökéletes pillanat megragadására törekedett, és tudta, hogy ha eljön, akkor fel fogja ismerni. Ezért aztán itt ült minden áldott reggel, és a verandán várta, hogy eljöjjön az a bizonyos másodperc.

Miután Millie megkerült egy facsoportot, Mathias észrevette a zsiráf mellett sétáló Carolt is. Magától értetődő természetességgel haladt az állat mellett, amelynek a válláig sem ért. A napfényben szinte szőkének tűnt rövid, vörös haja. Carol praktikusan állt a divathoz, nem sokat törődött a legfrissebb trendekkel vagy azzal, mi a szokás. Azt tette, amihez kedve volt. Szeretett önmaga lenni.

Vagyis egyáltalán nem az esetem, gondolta Mathias. És a legkevésbé sem érdekel.

Pontosabban a legkevésbé sem kellene érdeklődnie iránta. Valamiért mégsem tudta kiverni a fejéből. Carol természetes, mesterkéletlen lénye valósággal lenyűgözte.

Itt voltak például a sétái Millie-vel. Mathias eleinte azt gondolta, hogy csak segít a zsiráfnak eligazodni a rezervátumban, hogy könnyebb legyen megszoknia az új környezetet. De még azt követően is rendszeresen együtt sétáltak, hogy Millie már rég beilleszkedett új otthonába.

Aztán Mathias valahol a városban észrevette az adománygyűjtő perselyeket, és leesett neki a tantusz: különc szomszédasszonya azért tart minden reggel Millie-vel, nehogy a zsiráflány egyedül érezze magát.

Elég volt néhány percnyi kutakodás a világhálón, és Mathias azt is megtudta, hogy a zsiráfbikák többnyire magányosak, ám a nőstények laza csoportokban, csordákban élnek, ahol még egymás borjaira is vigyáznak, hogy az anyaállat táplálkozni tudjon. Carol tehát azon igyekezett, hogy a csordát pótolja Millie számára, addig is, míg nem tud további zsiráfokat vásárolni.

Mathias majdnem fél órán át rajzolt, aztán visszatért a házba. Mielőtt elindult volna szokott útjára, mely a műterembe vezetett, először benézett a télikertbe. Ez volt az a helyiség, ahol itthon dolgozni szokott. Nem üveggel persze, hiszen ahhoz speciális felszerelésre lett volna szüksége, no meg egy különösen megértő biztosítási üzletkötőre. Nem, a télikertben kizárólag rajzolt és festett.

Odament a nagy halom régi vázlathoz, és átlapozta őket. Millie egyedül. Millie és Carol séta közben. Millie a zebrákkal. Mindegyik elfogadható, de mindből hiányzott az a bizonyos plusz, amit keresett. Próbálta elfojtani a csalódottságot, amely elöntötte. Néhányszor egészen közel járt, kis híján sikerült elcsípnie a megfelelő pillanatot. Majdnem megragadta a képet, ami egy ideje ott kísértett a képzeletében. De egyszer még sikerülni fog, ebben biztos volt. És ha megörökíti a jelenetet, üvegből is elkészíti.

Feltéve, hogy akkor még képes lesz rá, tette hozzá gondolatban, és csúfondárosan elmosolyodott.

Ulrich Sherwood, Somerbrooke hercege kibámult a nyolcadik emeleti konferenciaterem ablakán. Nyugatra Santa Monica és a Csendes-óceán terült el, keletre a felhőkbe burkolódzó hegyek. Bár talán nem is a felhők voltak azok, hanem a szmog. Ulrich eddig csak kétszer járt Los Angelesben, és egyik alkalommal sem szeretett bele a városba.

Most azért jött, hogy ügyvédekkel találkozzon, ami eleve nem nagy öröm. Ugyanakkor pénz állt a házhoz, szóval olyan nagyon nem is panaszkodhatott. Egy sikeres és pénzügyileg stabil filmstúdió ugyanis egy Downton Abbey-re hajazó, ám modern sorozatot akart forgatni Angliában. És Battenberg Parkot, Ulrich családi kúriáját választották ki forgatási helyszínnek. Ami nemcsak azt jelentette, hogy a produkciós cég egy igen kellemes összeget fizet a birtok használatáért, hanem azt is, hogy – amint az ügyvédnő fogalmazott – a kúria is kap egy kis ráncfelvarrást. Ezt úgy értette, hogy a filmes cég még egy gyors festést-mázolást is le akart vezényelni a forgatás előtt, és egy kertészeti céget is megbíztak a park rendbe hozásával.

Igen, gondolta Ulrich, a bérleti díj és a „ráncfelvarrás” miatt már egyértelmű, hogy megérte elutaznia Los Angelesig.

Linda, a szigorú kosztümöt viselő, negyvenes ügyvédnő visszatért a tárgyalóterembe, és rámosolygott.

– Méltóságos uram…

– Kérem, szólítson Ulrichnak!

A helyes megszólítás kegyelmes uram lett volna, de nem sok értelme lett volna erről kioktatni a nőt. Otthon is igyekezett kerülni az efféle formaságokat, most meg az Egyesült Államokban vannak, az ég szerelmére! Egy olyan országban, ahol az arisztokráciát a filmsztárok jelentik. Kit érdekelnek itt a több száz éves címek és rangok, a vérvonalról már nem is beszélve?

– Itt a szerződés egyik aláírt példánya meg az első részlet kifizetését tanúsító bankszámlakivonat. Kérésének megfelelően haladéktalanul átutaltuk az összeget a bankszámlájára.

– Remek. Köszönöm.

Lindának karcsú, izmos teste volt, látszott rajta, hogy komolyan veszi a testedzést. Vagy tíz évet letagadhatott volna, és Ulrich biztosra vette, hogy szexuális téren jóval tapasztaltabb nála. Ő ugyanis fiatalon nősült, és csak két éve vált el, azóta pedig lehetőség szerint került mindenféle szerelmi bonyodalmat. Szóval valószínűleg megtisztelve kellett volna éreznie magát, amikor a nő így szólt:

– Most, hogy az üzletet sikeresen nyélbe ütöttük, szívesen meghívnám vacsorára, ha megengedi. Tudok egy remek kis éttermet a lakásomtól egy sarokra.

Ulrich pontosan tudta, hogy a meghívás nem csak vacsorára szól. Csak rá kellett volna bólintania az ajánlatra, és vacsora után megkaphatta volna a nőt. Meg is tehette volna, hiszen szingli volt, ráadásul sok ezer kilométernyire tartózkodott az otthonától, tehát soha senki nem tudná meg. Linda ráadásul az a fajta nő, akiről lerí, hogy tényleg nem akar mást, csupán egy éjszakát. Mi ez hát, ha nem egy remek lehetőség?

A gond csak annyi volt, hogy Ulrichot kicsit sem érdekelte Linda. És nem azért, mert a nő egy tízessel idősebb volt, mint ő. Hanem mert… Ó, bonyolult!

– Köszönöm, igazán kedves – felelt sajnálkozó hangon, ajkán udvariasnak szánt mosollyal. – De még ma tovább kell utaznom Kelet-Kaliforniába. Fontos elintéznivalóm van, és sürget az idő.

– Nahát! Megkérdezhetem, pontosan hová igyekszik?

Ulrich próbált nem grimaszolni, de ehhez minden önuralmára szüksége volt.

– Egy kisvárosba. A neve Happily Inc.

– Valóban? Egyszer én is jártam ott. Néhány éve ott ment férjhez az egyik barátnőm. Egy tematikus esküvőket rendező cég bonyolította az egészet… Esküvő Díszdobozban vagy valami ilyesmi volt a nevük. Meg kell hogy mondjam, egy magányos férfi számára meglehetősen szokatlan úti cél Happily Inc. Esetleg házasodni készül?

– Hogy mi? Nem, szó sincs róla! A… szóval a család egyik régi barátjával találkozom.

Pontosabban egy szélhámosnővel, aki meglopta a nagyanyját.

Linda sóvár pillantást vetett rá.

– Igazán kár, hogy már ma el kell mennie, és nem tölthetjük együtt az estét.

– Én is nagyon sajnálom, higgye el – füllentett a férfi, majd a hóna alá csapta a szerződést tartalmazó mappát. – És még egyszer köszönöm.

– Igazán szívesen.

Ulrich biccentett, aztán elhagyta a konferenciatermet. Húsz perccel később bérautójával ráfordult a Happily Inc felé vezető I-10-es autópályára. A kocsiba beépített GPS szerint négyórás út állt előtte.

Az anyósülésen ott hevert az aktatáskája, benne a szerződés, amelyet Lindától kapott. Meg egy boríték egy névvel és egy címmel.

A nyolcvanéves nagyanyja körülbelül öt-hat éve kezdett el csomagokat küldözgetni Happily Incbe. A címzett mindig ugyanaz volt, egy bizonyos Violet Lund. Ulrich eleinte nem törődött a dologgal, de aztán a házvezetőnője jelentette, hogy a kúriából kezdenek eltünedezni a tárgyak. Itt egy antik gyertyatartó, ott egy kicsiny festmény. Nem különösebben értékes dolgok, ha külön-külön nézzük, de összeadva már máshogy nézett ki a dolog.

A házvezetőnőjével való beszélgetést követően Ulrich óvatosan rákérdezett a csomagokra a nagyanyjánál, ám az özvegy hercegné kategorikusan elzárkózott attól, hogy megmagyarázza a helyzetet. Közölte, hogy ez magánügy, és kész.

Ulrichnak mindig is remek kapcsolata volt Winifred nagyival, jószerével az öreg hölgy nevelte fel, mivel az édesanyja fiatalon meghalt. És miután néhány éve az édesapja is elbúcsúzott ettől a világtól, már csak ők ketten maradtak egymásnak. Ulrich nagyon szerette az idős asszonyt, hiszen ő volt az egyetlen élő rokona.

Ezért aztán mélyen felháborította a gondolat, hogy valaki kihasználja és megkárosítja őt.

A nyílt szembesítésnek és felvilágosításnak semmi értelme nem lett volna, legalábbis ezt a következtetést szűrte le az első beszélgetésükből, ezért aztán a másik oldalról próbálta megközelíteni a problémát. Végül is mindegy, csak leállítsa valahogy azt a csaló nőszemélyt, aki nem szégyell meglopni egy gyámoltalan, idős nénit! Elkapja a grabancát, ha addig él is!

Ahogy idáig jutott gondolatban, Ulrichban felmerült, hogy talán jó is, hogy ilyen messze van az otthonától. Ha Winifred tudná, hogy az unokája gyámoltalan idős néninek látja, azonnal fülön ragadná, és úgy összeszidná, hogy olyat még nem hallott a világ. Kicsit sem hatotta volna meg, hogy Ulrich már harmincéves, és egy uradalom hercege.

Még szerencse, hogy ezt a nagyinak soha nem kell megtudnia, gondolta a férfi. Ugyanis roppant körültekintően akart eljárni. Elmegy ebbe a fura városkába, megkeresi a szélhámosnőt, és megfenyegeti, hogy ha még egyszer megkörnyékezi a nagyanyját, feljelentést tesz ellene. És ezzel kész is. Utána szépen hazaindul, hogy felkészüljön a hollywoodi invázióra a kissé már kopott, de azért még mindig gyönyörű Battenberg Parkban.

A küldetése nem volt kellemes, ám ez nem számított. Az ősei évszázadokon át vívtak ütközeteket szárazon és vízen, mert így volt helyes. Ulrichot ugyanebben a szellemben nevelték, ő is helyesen akart mindig cselekedni. Így aztán gázt adott, hogy még gyorsabban odaérjen a titokzatos ellenséghez, a Happily Incben lakó Violet Lundhoz.

2. fejezet

Mathias a formát tartotta, miközben Ronan feszült figyelemmel hevíteni kezdte az üveget. Az ő szakmájukban az időzítésen múlott minden. Az anyagnak elég melegnek kellett lennie ahhoz, hogy formálható legyen, de túlságosan mégsem melegedhetett fel, hiszen akkor egy formátlan képződménnyé töppedt volna össze, és hiábavalóvá válik mindaz a munka, amit Ronan az alkotásba eddig befektetett.

A tágas stúdió egyik falán egy rajz függött, mely azt mutatta, hogyan kellene kinéznie egyszer majd a műalkotásnak, mely kész állapotában majdnem tíz méter széles és három méter magas lesz. A bal oldalát egy nagy zöld sárkány foglalja majd el, a túloldalt pedig egy elegáns fehér hattyú. Köztük pedig mindenféle színű és formájú, absztrakt üvegképződmények, melyek a szemlélőben azt a hatást keltik, hogy ez a két mesebeli állat valahogyan átváltozik, átfordul egymásba.

Ronan csupán pár nappal ezelőtt kezdte a szobrot, és egy teljes éve volt rá, hogy befejezze. Ha elkészül, maga kíséri majd a művét Japánba, és maga felügyeli a felállítását egy luxushotel halljában. Noha mostanában főleg otthon dolgozott a tanítványai és gyakornokai segítségével, a projektjeit rendszerint a fivéreivel, Mathiasszal és Nickkel közös stúdióban kezdte el. Mathias mostanáig azt gondolta, hogy Ronannek fontos a közös munka és a közös tevékenység következtében kialakuló impulzusok. De újabban már nem volt ebben annyira biztos. Korábban nagyon közel álltak egymáshoz Ronannel, de néhány évvel ezelőtt minden megváltozott.

Ronan kihúzta az üvegrudat a kemencéből. Mathias elfoglalta a helyét, és tartotta a formát, miközben Ronan forgatni kezdte a rudat. Nick odalépett hozzájuk, és a vörösen izzó masszához nyomott egy éles fémtárgyat, amitől a képlékeny üveg lassan formálódni kezdett.

Elképesztően meleg volt a helyiségben, és mindhármuk részéről komoly összpontosításra volt szükség. Egy rossz mozdulat, és tönkremegy minden, amit addig csináltak. A hibákat majdhogynem lehetetlen volt javítani, hiszen az üveg a kemencén kívül nagyon rövid idő alatt megdermedt.

Ronan megszemlélte a művét, aztán visszadugta a kemencébe, hogy nem sokkal később ismét ki is vegye onnan, és némán figyelje, miként hűl le az üveg.

A szobor sok száz kisebb elemből állt, amelyeket csak a munkafolyamat végén állítanak össze, hogy aztán elkészüljön a gigantikus üvegkirakós. Abban az időszakban Ronanhez hetekig nem lehet majd szólni, annyira belemerül a munkába, hogy semmi más nem fog létezni a számára. Mathias már többször tapasztalta ezt a fivérénél.

A projekt elején még nyugodtan mennek a dolgok, de a tempó egyre fokozódik, és a feszültség nőttön-nő. Rendes körülmények között általában Ronan mellett volt ebben a nehéz időszakban, de nem mert volna megesküdni rá, hogy ezúttal is így lesz.

Az eszével megértette persze, miért távolodtak el egymástól a fivérével. Értette, miért szakadt meg valami Ronanben, miért változott meg köztük minden, amikor kiderült, hogy mégsem ikrek. Sőt valójában vér szerinti testvérek is csak félig.

Letette a formát a tárolóba, majd visszament az asztalához. Aztán megrázta a fejét. Ez nem igaz, gondolta. Akkor is testvérek. Ők öten az öt Mitchell fiú. Ugyanakkor…

Mathias lenézett a munkaasztalra, és nézte az aznap reggeli munkáit. Két nagy tálat készített: a narancs tucatnyi árnyalatában pompáztak, de volt bennük egy kevés sárga és mohazöld is.

Ellentétben Ronan kreációival, Mathias praktikus használati tárgyakat csinált: tányérokat, kancsókat, lámpabúrákat, vázákat és hatalmas tálakat, melyeket akár mosdókagylónak is lehetett használni. Többféle tányérkollekciója is volt, minden évszakhoz egy. Télre egy kék-fehér-ezüst szín-összeállítású, tavaszra egy világoszöld-rózsaszín-barack, nyárra egy vörös-narancs-ibolya, őszre egy mohazöld-gesztenyebarna-sárga.

Régen ő maga is üvegszobrokat készített, de aztán rájött, hogy az nem az ő útja. Jobban szerette azt, amit most csinált. Szépséget csempészett az emberek mindennapjaiba. Időnként ugyan elfogta a vágy, hogy ismét komolyabb munkába fogjon de gyorsan lebeszélte magát róla.

Megint a tálakat szemlélte, aztán biccentett, jelezve, hogy elégedett az eredménnyel. Nemrég elhatározta, hogy minden évben belevág valamibe, ami kihívás a számára. Idei feladatként azt tűzte ki, hogy újfajta, szokatlan formájú edénytípusokat hoz létre. Az őszi tálak ezért falevél formájúak lettek, a nyáriak eper alakúak, a tavasziak pedig a százszorszépre hasonlítottak. A téli tálakat hópehely alakúra tervezte, de még nem tudta, hogyan fogja ezt megvalósítani. Eddig minden próbálkozása csúfos kudarcba fulladt, de nem számít. Az alkotás lényege az út, amelyet közben bejársz. A hosszas próbálkozás, míg rájössz, hogyan tudod megvalósítani az elképzeléseidet.

Hirtelen pittyent egyet a telefonja. Odapillantott, és meglepetten észlelte, hogy sms-t kapott, méghozzá az édesanyjától.

– Vörös kód – mondta figyelmeztetőn, és kérdőn a fivéreire pillantott, mert kíváncsi volt, hogy vajon ők is kaptak-e üzenetet az anyjuktól.

Nick a telefonja után nyúlt, de Ronan a füle botját sem mozdította.

– Nekem nem jött semmi – jelentette vidáman Nick. – Úgy látszik, ma te vagy az egyetlen szerencsés, öcskös.

– Szuper! – mormolta Mathias, miközben elolvasta a rövid üzenetet.

Hamarosan meglátogatlak.

Mathias nem jött különösebb izgalomba, hiszen tudta, hogy nem eszik olyan forrón a kását. A szülei több mint négyszáz mérföldnyi távolságban éltek Happily Inctől. De azért rákérdezett:

Mégis mikor?

Kíváncsian figyelte a kijelzőt, várta a választ. Arra számított, hogy anyja legkorábban a jövő hét végén jön el ide, esetleg még később, Del és Maya esküvőjét megelőzően.

Tíz perc múlva. Már itt vagyok a városban.

Mathias száján kicsúszott egy-két nyomdafestéket nem tűrő kifejezés. Az első gondolata ez volt: Miért én? Rögtön azután: Még mit nem! Majd: Legfőbb ideje, hogy most azonnal lelépjek.

De még mielőtt nyúlcipőt húzott volna, eszébe villant, hogy minden nehézség és probléma ellenére mégiscsak szereti az anyját. Nem, a menekülés nem old meg semmit.

Várlak.

Elküldte az üzenetet, és azzal vigasztalta magát, hogy talán mégsem hazudott olyan nagyot.

– Mi az? – érdeklődött Nick.

– Anya útban van ide.

– Sebaj, hiszen ha most indult, akkor még több óra, mire ideér. Hogyhogy meglátogat? Miért?

– Fogalmam sincs. – Mathias Ronanre pillantott. – Mellesleg azt írta, hogy tíz perc múlva itt lesz.

Ronan arcáról tanulmányt lehetett volna írni. Egy pillanat alatt az érzelmek egész arzenálja cikázott végig az arcán: sokk, bosszúság, menekülési vágy. Nagyjából ugyanezt élte át Mathias is.

Öt évvel ezelőtt még azt mondta volna, hogy azért éreznek egyformán, mert ikrek. Nem egypetéjűek ugyan, de azért mégiscsak ikrek. Van köztük egy téren és időn átívelő kapcsolat, valami szoros összeköttetés. Csak aztán sajnos kiderült, hogy ebből egy szó sem igaz. A gyerekkoruk, az egész életük egy hazugságon alapult, és mióta fény derült a csúf titokra, valami megváltozott Ronan és Mathias között.

A szeme sarkából látta, hogy Ronan visszateszi a hőálló padra a még forró üvegformát, amelyen mostanáig dolgozott. Aztán felkapta a kocsikulcsát, és már ott sem volt.

– Most megint eltűnik vagy három napra – morogta Nick. – Pedig előbb-utóbb muszáj lesz szembenéznie a dolgokkal.

– Igen, így igaz.

Mathias a stúdió bejáratához ment, és kinézett. Ronan már a kocsiban ült, és egy másodperccel később már el is viharzott a parkolóból. Ráfordult a főútra, majd nagy sebességgel a hegyek felé vette az irányt.

Nicknek igaza volt. Valószínűleg napokig nem látják majd.

Kellemesen meleg és verőfényes volt az októberi délután. Mivel a sivatagban voltak, csak ritkán esett az eső, és ebben az évszakban ez pláne nem volt jellemző. Ősztől karácsonyig általában teljesen tiszta volt az ég, még felhőt sem nagyon lehetett látni. Tavasszal kicsivel változékonyabb volt az idő, de akkor sem esett gyakran, és ha igen, akkor sem sokáig.

Happily Inc a kaliforniai sivatagban épült fel Arizonától nyugatra, Mexikótól északra. Az éghajlat ellenére itt nem volt ivóvízhiány, mert a földfelszín alatt az évmilliók során összegyűlt vízkészletek gondoskodtak a folyamatos ivóvízellátásról mind a helyiek, mind a turisták számára. Aki a síkságot nem szerette, az a közeli hegyekbe is költözhetett. És akkor ott voltak még a titokzatos energiavonalak, amelyek Happily Incbe vonzották azokat, akik hittek az ilyesmiben…

A városka mindennapi életében azonban az esküvőturizmus volt a legfontosabb tényező. Sokan jártak ide egybekelni, Happily Inc vállalkozásainak nagy része esküvőszervezéssel vagy a menyegzőkre érkező vendégek igényeinek kielégítésével foglalkozott. Mindössze két kivétellel: az egyik az alváslabor volt a város északi részén, a másik Carol vadrezervátuma délnyugaton.

Nem sokkal később egy idegen autó kanyarodott be a stúdió elé, és pont ott állt meg, ahol nemrég még Ronan parkolt. Többéves, középkategóriás kocsi, tipikus bérautó. Elaine Mitchell ült a volánnál. Mathias azonban sehol sem látta az apját. Hacsak nem rejtőzött el a hátsó ülésen, akkor mégsem lesz olyan rettenetes ez a látogatás, lélegzett fel.

– Szia, anya – köszönt, amikor az asszony kiszállt az autóból, majd odasietett hozzá, hogy megölelje.

– Szervusz, drágám! Micsoda bűbájos kis város! És milyen könnyű eligazodni itt! Nem gondoltam, hogy első próbálkozásra megtalálom a stúdiódat, de végül nagyon könnyen eljutottam idáig a reptértől. – A kocsi felé fordult. – Gyere már, kincsem! Hol bujkálsz?

Mathias elsápadt. Lehet, hogy nem tévedett nagyot, amikor felötlött benne, hogy a családfő elbújt a hátsó ülésen? De aztán Ceallach Mitchell helyett egy fehér-barna foltos kutya, egy beagle ugrott ki a kocsiból, és egyenesen odaszaladt hozzá, csak úgy lebegett a füle a szélben.

Mathias megkönnyebbülten guggolt le, hogy üdvözölje a kis állatot, akinek úgy járt a farka, mint a motolla.

– Szia, Sophie!

A beagle párszor körbeszaladgálta, aztán felágaskodott, és lelkesen képen nyalta. Mathias nevetett, és felállt, hogy megszabaduljon a nyálas kutyapusziktól.

Közben Nick is kijött a stúdióból. Kérdőn Mathiasra nézett, aki alig észrevehetően megrázta a fejét. Nick láthatóan megkönnyebbülten lépett oda az anyjához, és ölelte meg.

– Ez aztán a kellemes meglepetés! – mondta melegen, aztán lehajolt, hogy Sophie-t is megsimogassa.

– Tudom, telefonálnom kellett volna. Sajnálom, ha kényelmetlenséget okoztam.

Mathias élt a gyanúperrel, hogy Elaine szándékosan nem szólt előre. Mert ha időben értesíti őket a jöttéről, valószínűleg valamennyien felhúzzák a nyúlcipőt, nemcsak Ronan, hanem ők ketten is Nickkel. Ami nem állít ki róluk valami fényes bizonyítványt, ugyebár.

Persze nem az anyjuk volt az oka, hogy ez a helyzet egyáltalán kialakult, hanem Ceallach Mitchell, a fiúk apja. Aki felől érdeklődniük sem kell, azt biztosan tudta Mathias, ugyanis Elaine mindent el fog róla mesélni egészen részletesen, akár akarják, akár nem.

Bementek a stúdióba, ahová Sophie is követte őket, még mindig teljesen felspannolva a viszontlátás örömétől.

Mathiasnak épp idejében jutottak eszébe a szerszámok, az üveg és a forró kemence, ami mind veszélyes lehet a kiskutyára. Gyorsan felkapta a pórázt, amit Sophie maga után húzott.

Elaine körülnézett, mintha abban reménykedne, hogy van itt még valaki. Amikor látta, hogy a műterem üres, a mosolya fénye észrevehetően megkopott.

Mathias mindennek elmondta magában Ronant, amiért képes ilyen fájdalmat okozni a nőnek, aki mindig szerette, és gondoskodott róla. Elaine igazán nem ezt érdemelte.

Ronan azonban valamiért másképpen látta a dolgot, és Mathias bárhogyan igyekezett is, sehogy sem tudott hatni a fivérére. Ahogy sajnos a többiek sem, pedig tényleg mindent megtettek.

– Nagyon szép! – fordult körbe tettetett lelkesedéssel az anyjuk. – Tágas és világos! Rengeteg hely van… Mind itt dolgoztok?

Nick és Mathias összenéztek. Mindketten azt várták, hogy a másik szólaljon meg először.

– Ronannek van saját műterme a házában – felelte végül Mathias. – Ő többnyire ott dolgozik.

– Értem. És a galéria merre van? Itt, a közelben?

– A parkoló túloldalán. Ha gondolod, szívesen bemutatlak Atsukónak, a tulajdonosnak. Ő állítja ki és adja el a munkáinkat.

– Egyszer majd mindenképpen szeretném megismerni, de most nincs rá idő. Mindjárt indulnom kell vissza a reptérre, különben lekésem a gépet.

Még mielőtt Mathias megkérdezhette volna, miért fáradt idáig egyáltalán, az asszony folytatta:

– Apátokkal hosszabb utazásra indulunk. Előadásokat tart több helyen, a legkülönfélébb városokban fog elméleti és gyakorlati kurzusokat vezetni. Hát nem csodálatos, hogy végre megkapja a tiszteletet és az elismerést, amit megérdemel?

Mathias felnézett a plafonra, és csak remélni tudta, hogy az anyja nem vette észre az arckifejezését. Ha valaki, akkor Ceallach Mitchell megkapott minden figyelmet, még sokkal többet is annál, amennyit érdemelt. Az ő kis világában ő maga volt a nap, mindenki más legfeljebb az ő fényét tükrözhette vissza…

– Egy teljes hónapig leszünk úton – magyarázta Elaine. – De ne aggódjatok, Del és Maya esküvőjére visszaérünk!

– Ez igazán nagyszerű, anya – mondta udvariasan Nick –, de akkor most… Miért jöttél, ha máris el kell menned?

Az asszony Mathiasra pillantott.

– Nos, a jövetelem oka Sophie. Valakinek vigyáznia kell rá, míg mi apáddal távol vagyunk.

Mathias kezéből kiesett a póráz vége. A beagle azonnal megragadta a lehetőséget, és nekiindult, hogy körülnézzen a műteremben.

– Nem – hebegte Mathias. – Szó sem lehet róla… Én erre képtelen vagyok.

– Már hogy lennél képtelen rá? Sophie édes kis jószág, rajtad pedig látszik, mennyire szereted.

A szeretet talán kicsit erős szó ebben az esetben, vélte Mathias. Az igaz, hogy kedvelte a kutyust. Mármint tisztes távolból… Sophie alapvetően nem volt rossz kutya, vagy legalábbis nem kifejezetten. Azonban az átlagosnál több kalandvággyal áldotta meg az ég, és az emberi parancsszavaknak kizárólag akkor engedelmeskedett, ha ez neki is kifejezetten érdekében állt. Ha valahol öt mérföldön belül beütött a mennykő, mérget lehetett venni rá, hogy Sophie hamarosan ott termett, élvezettel meghempergőzött a káoszban, majd boldogan hazavonult, mintha csak kérkedne a hőstettével.

– És Nickre most nem számíthatok – folytatta Elaine élesen. – Hiszen még friss a szerelem Pallasszal, csak most jegyezték el egymást. Sophie csak zavarná őket.

Nick elfojtott egy elégedett vigyort.

– Ez így igaz, anya – bólogatott komolyan.

– Neked ellenben van egy hatalmas kertes házad. Sophie jól meglesz veled, és különben is csak egy hónapról van szó. Nem árt, ha megtanulod, milyen az, ha valakiért felelős az ember. Csak hogy tudd, mi vár rád, ha esetleg…

Valahonnan hátulról üvegcsörömpölés hallatszott. Ijedten arra fordultak mindhárman, és a rémült Sophie-t látták előszaladni a kész tálakkal, tányérokkal és poharakkal teli polc mögül. Mathias nem látta, pontosan mi történt, de esküdni mert volna rá, hogy a balesetet Sophie folyton ide-oda mozgó farka okozta.

Elaine a kutyához sietett, Mathias pedig szitkozódva követte. Valahogy távol kell tartaniuk az állatot az üvegtárgyaktól, különben még megsérül. De amikor már majdnem elérték Sophie-t, a beagle úgy döntött, hogy ez bizonyára egy új játék, mert lelkesen vakkantott egyet, és kikerülve gazdasszonyát meg Mathiast, elszaladt.

– Megállj! – rikkantotta Nick, és nyújtott karral előrevetette magát, csakhogy Sophie gyorsabbnak bizonyult.

Ugrott egyet oldalvást, és közben a farkával leverte a helyéről ama két tál egyikét, amelyeket Mathias ma délelőtt készített. Ami újabb csörömpölést eredményezett, illetve azt, hogy a kutya átrohant a stúdió túlsó végébe.

Néhány hiábavaló próbálkozást követően Mathiasnak végül mégiscsak sikerült elkapnia a szökevényt, oly módon, hogy rálépett a pórázra, amit az eb még mindig maga után vonszolt. Aztán gyorsan felkapta, hogy ne tehessen több kárt. Sophie hálásan pihent meg a karjában, és gyors kutyapuszikkal jutalmazta Mathiast.

Elaine mosolyogva nézte őket.

– Látod, mondom én, hogy szeret téged! Nagyszerűen ki fogtok jönni egymással.

Nagyszerűen. Hát hogyne! Mathias egyáltalán nem esküdött volna meg erre, de mindegy. Elég okos volt ahhoz, hogy felismerje, mikor kell feladni a harcot, és elismerni a vereséget. Érvelhetett volna napestig, vagy akár elkezdhetett volna kiabálni, semmit nem ért volna el vele. Az anyja már idehozta Sophie-t, vagyis nyilván itt fogja hagyni. Mathias pedig szerette az anyját – hogy tagadhatta volna meg a kérését?

Hát igen, gondolta letörten. Vannak ilyen napok, amikor csak szív az ember…

Hétfő esténként társasjáték-bajnokság volt a Boardroom Pubban. Mivel Happily Inc majd minden lakosa közvetve vagy közvetlenül az esküvőbizniszből élt, az emberek hétvégén dolgoztak, vagyis számukra a hétfői volt az az este, amikor elengedhették magukat, amikor bulizhattak egy kicsit – már amennyire az egy kisvárosban lehetséges. Happily Inc lakói számára tehát lassan hagyománnyá vált, hogy ilyenkor mentek szórakozni, még mielőtt az esküvői hordák újra ellepték volna a települést.

A Boardroom Pub, ahol az összes táblás társasjáték fellelhető volt, ami csak megjelent az elmúlt negyven évben, hétfő esténként versenyeket rendezett, ezzel csalogatta be az embereket.

Nyáron Monopoly-vetélkedők voltak a gyerekeknek, meg rendszeres Éhes Vízilovak-bajnokság, és persze egyéb társasjátékokkal is gyakran játszottak a dáma meg a sakk mellett.

Carol mindig is szerette ezeket a hétfő estéket. Korábban elsősorban azért járt ide, hogy a barátaival együtt legyen, de mostanában annak örült, ha minél nagyobb tömeg gyűlt össze a pubban.

Elsősorban egy bizonyos zsiráf volt a változás oka. Pontosabban egy magányos zsiráf, akinek sürgősen társaságra lett volna szüksége. Carol gyűjtéssel próbálta összehozni a zsiráfcsapathoz szükséges pénzt. Perselyeket helyezett el szerte a városban, és elérte, hogy a Boardroom Pub a hétfő esti bevételek egy százalékát felajánlja a „Csordát Millie-nek!” kampány javára.

Ahogy elhaladt az asztalok között, jobbra-balra odaköszönt mindenkinek, akit ismert. Elég sok idő kellett hozzá, hogy a bárig eljusson. A pulthoz érve megállt, megrázta a zsiráfmintás gyűjtőperselyt, és elégedetten állapította meg, milyen nehéz. A csordára szánt összeg elég lassan jött össze, de azért mindennap csordogált valamennyi. A zsiráfok nem olcsó állatok, és akkor még ott van a rendkívül bonyolult és drága szállítás is. Arról nem beszélve, hogy az új zsiráfoknak új szálláshelyet kell építeni, és az etetésük sincs ingyen. Carol csak remélhette, hogy a többiek nem lesznek akkora ínyencek, mint Millie, akinek a szederlevél volt a kedvence – meglehetősen költséges csemege.

Sok pénzre volt tehát szüksége. Ekkora summát nem volt egyszerű összeszedni, de azért haladt az ügy, és ez a legfontosabb. Carol úgy érezte, kis kedvence megérdemli a boldogságot.

Miután visszatette a pultra a súlyos perselyt, a táblára nézett, ahová mindig kiírták, hogy aznap milyen társasjáték lesz soron. Elégedetten elmosolyodott.

– Látom, nagyon örülsz valaminek – jegyezte meg a barátnője, Pallas, odalépve hozzá.

Összeölelkeztek.

– Annak, hogy ma Cluedót játszunk. Azt imádom.

A barna hajú, barna szemű Pallas felsóhajtott.

– Fogadjunk, te mindig kitalálod, ki volt a gyilkos, és hol történt a bűntény. Nekem sosem sikerül. Képtelen vagyok megjegyezni a részleteket.

– Azért kap az ember papírt és ceruzát, hogy jegyzeteljen.

– De ha folyton írogatni kell, hol marad a játék öröme? Na és halljuk, hová ül a mi kis mesterdetektívünk? Remélhetem, hogy a mi asztalunkhoz?

– Hát persze.

Elindultak az asztal felé, de még mielőtt odaértek volna, Carolnak eszébe jutott, hogy Pallas alighanem a vőlegényével érkezett. A gond nem is Nickkel volt, akit igen kedves fickónak talált, hanem az öccsével, Mathiasszal. Mi lesz, ha ő is eljön ma este? Carolnak nem sok kedve volt Happily Inc leghírhedtebb nőcsábásza mellett üldögélni.

Persze valószínűleg úgysem vesz észre, gondolta. Nincs rajta semmi, ami miatt feltűnhetne egy olyan férfinak, mint Mathias. Az állatok világában Carol azok közé a nőstények közé tartozott volna, akikre sosem figyelnek fel az alfa-hímek. Mert bár a lány szerette azzal cikizni Mathiast, hogy a férfinak mindegy, csak koszorúslány legyen, erről valójában szó sem volt. Mathias mindig a legszebb, legcsábosabb lányokra hajtott. Még véletlenül sem az olyanokra, mint ő.

Carol lehuppant Pallasszal szemközt, és elvette az ét- és itallapot. A játékbajnokságok idején mindig speciális falatkákat és italokat kínáltak, olyanokat, amelyek illettek az est témájához. Carol azonban rendszerint gyógyteát ivott, nem koktélokat, hiszen az állatok miatt rendszerint átkozottul korán kelt.

Pallas az ajtóra pillantott, és egyszerre felderült az arca.

– Mi az? Most lépett be az ajtón Chris Pine? – élcelődött Carol.

– Sokkal jobb. – Pallas felugrott a helyéről. – Itt van Nick.

A szerelmesek összeölelkeztek, és a csókjuk egy másodperccel tovább tartott az illendőnél. Miután kibontakozott menyasszonya karjából, Nick Carolt is üdvözölte.

– Hogy s mint vagy mostanság? Ja, és hallottad, mi történt Mathiasszal?

A férfi meglehetősen derűsen tette fel a kérdést, Carol tehát feltételezte, hogy nem lehet nagy baj. Megrázta a fejét.

– Egész nap kinn voltam a rezervátumban, semmit sem hallottam. Mi történt?

Pallas a szemét forgatta.

– Ne is törődj vele! Nick egyszerűen csak kárörvendő!

– Nem is igaz! – tiltakozott a férfi, miközben leült a jegyese mellé. – Bár annak tényleg örülök, hogy őrá esett anya választása, nem pedig rám. – Az arcára visszatért a vigyor. – Anyánk ugyanis meglátogatott minket ma déltájban, és magával hozta Sophie-t is.

Carol nem értette, mi ebben a vicces, hiszen sejtelme sem volt, ki lehet az a Sophie. A Mitchell családban csak fiúk voltak, szóval biztosan nem egy lánytestvér. Talán unokahúg? Vagy egy volt barátnő? Carol hátán végigfutott a hideg. Valamiért kellemetlenül érintette a gondolat, hogy Mathiasnak házhoz szállították az egyik exét.

Pallas Nick kezére tette a kezét.

– Édesem, Carol nem tudja, ki az a Sophie, szóval nem érti, min mulatsz.

– Sophie egy beagle, anyám kutyája – magyarázta Carolnak a férfi. – A szüleim mostantól számítva egy hónapig úton lesznek, ezért anya elhozta Sophie-t, és rábízta Mathiasra.

Egy kutyára kell vigyáznia? Hiszen ez csodás! Carol imádta a kutyákat.

– De mi ebben a vicces? – értetlenkedett.

– Nem ismered Sophie-t – nevetett fel Nick. – Ránézésre édes kis jószág, de nem szabad, hogy megtévesszen az az ártatlan barna szeme. Sophie született bajkeverő. Valóságos szabadulóművész, bárhol megtalálja a kaját, és pillanatok alatt óriási káoszt idéz elő, amerre jár. Mathiasnak esélye sem volt megfékezni. Tíz percet sem töltött a stúdióban, de ennyi is elég volt neki ahhoz, hogy összetörjön tucatnyi üvegtárgyat. Mindezt úgy, hogy igazából nem is akart rosszalkodni. El sem hinnéd, mire képes, ha komisz hangulatba kerül.

– Remélem, nem sérült meg szegény – jegyezte meg sajnálkozva Carol. – Úgy értem, nem ment üvegcserép a tappancsába, vagy hasonló.

– Ugyan, dehogy! Sophie egészséges, mint a makk. Minden csínytevését megússza. Minden más érintett a haját tépi, de ő boldogan és elégedetten kerül ki az összes kalandból.

– Nick biztosan túloz – szólt közbe Pallas. – Én ugyan csak fotón láttam eddig, de azok alapján Sophie tényleg kedves kutyus lehet. Nagyon jól meglesznek Mathiasszal, ebben biztos vagyok.

Nick fújt egy nagyot.

– Ezt neki is mondd el! – intett az ajtó felé. – Kíváncsi vagyok, mit szól majd hozzá.

Carol odafordult, és felfedezte Mathiast, aki egy kutyaágyat hozott a hóna alatt, a kezében pedig egy beagle pórázát tartotta. Sophie lelkesen nézelődött jobbra-balra, és közben szakadatlanul a farkát csóválta. Az ember rendszerint ilyennek képzel egy kedves, szeretetre méltó és boldog kutyát.

– Tiszta sor. Ez az eb tényleg maga lehet a sátán – élcelődött Carol. – Meneküljön, ki merre lát!

– Gúnyolódj csak! Hamarosan te is rájössz, miféle valójában.

Ahogy a férfi és kutyája közelebb értek, Carol észrevette, hogy a beagle egy segítőkutyáknál használatos piros mellényt visel. Elmosolyodott.

Mathias odajött az asztalukhoz, és ledobta a kutyaágyat az üres szék mellé.

– Senki ne szóljon egy szót se! – morogta. – Ne tudjátok meg, mit álltam ki az elmúlt két órában!

Carol végigmérte a segítőkutya-mellényes Sophie-t, aztán megint Mathiasra vándorolt a pillantása.

– Érzelmi támaszként hoztad magaddal? – érdeklődött ártatlanul. – Segít elkerülni a fájdalmas emlékeket? Vagy arra használod, hogy távol tartsa a szexi koszorúslányokat?

– Nagyon vicces. – Mathias lerogyott a székre. – Sajnos, nem hagyhattam egyedül otthon, hiszen idegen számára a környezet. Anyám szerint Sophie képzett segítőkutya, úgyhogy ráadtam a mellényt, és magammal hoztam.

– Kedves tőled. – Pallas diadalmasan Nickre pillantott. – Látod? Minden a legnagyobb rendben.

Nick nevetett.

– Meséld csak el a lányoknak a többit is, öcskös!

Mathias mogorva képet vágott.

– Eddig öt órát töltöttem vele, és csak annyit mondhatok: kizárt dolog, hogy kibírom az egy hónapot. Nem is tudom, hogy jutott anyának eszébe, hogy idehozza. A dögnek több cucca van, mint egy komplett futballcsapatnak. Pórázok és nyakörvek, párnák meg kosarak, játékok, a mellény és így tovább. Anyám ráadásul egy jegyzetet is mellékelt hozzá. Képzeljétek csak, huszonhat teljes oldalt teleírt a tennivalókkal. Huszonhatot! – Megrázta a fejét, és elcsukló hangon folytatta: – És akkor még nem beszéltem a dobozos és szárazeleségről meg az úgynevezett jutalomfalatokról. És van valami cucc a bolhák ellen is.

– Remélem, kakazacskó is van a csomagban – jegyezte meg Carol, aki csak nehezen tudta visszafojtani a nevetését. – Mert ugye tudod, hogy egy kutyának időnként ürítenie is kell? Többnyire séta közben, és a végterméket muszáj összegyűjteni egy kis zacskóba, majd elvinni a legközelebbi kukába. Ja, és el ne felejtsd a zacskót alaposan bekötni, mert a kutyagumi bizony nem rózsaillatú. De ezt talán még te is tudod…

Mathias rábámult.

– Hagyd abba, de gyorsan!

– Ez sajnos szent igaz, öcskös – csóválta meg a fejét szomorúan Nick. – Nem csak úgy kitalálta. A kutyák tényleg szarnak. Így is van rendjén, hiszen mi is szoktunk, nem igaz?

– Kösz a tájékoztatást. – Mathias intett a pincérnek. – Egy sört kérek. Lehetőleg gyorsan! Köszönöm.

A többiek is rendeltek italt, aztán miután a pincér távozott, Pallas mosolyogva Mathiashoz fordult.

– Sikerülni fog, meglátod. Sophie annyira helyes jószág! Végül vissza sem akarod majd adni, annyira a szívedhez nő.

– Talán még tanulhatsz is tőle valamit – vélekedett Carol. – A kutya ugyanis figyelmes és hűséges társ. Bár ha jobban belegondolok, lehet, hogy ez téged inkább idegesít.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez vicces?

– Tudom, hogy vicces – nevetett Carol. – Jaj, ne csináld már! Hiszen csak egy kutyát bíztak rád. Az emberek évezredek óta tartanak kutyát. Egy hónapig talán te is ki fogod bírni.

Mathiast a jelek szerint nem sikerült ezzel a szöveggel meggyőznie.

Megérkeztek az italok, aztán hamarosan megkezdődött a társasbajnokság. A Boardroom szabályai szerint minden asztalnál addig játszottak, míg közülük valaki nem nyert. Aztán a győztesek ültek össze, és játszottak egymás ellen, míg végül kihirdették az est bajnokát.

Miközben gurítottak a dobókockával, és a táblán helyiségről helyiségre haladtak, hogy kinyomozzák, hol a gyilkos fegyver, és kizárják a kevésbé gyanúsakat, barátok meg ismerősök tűntek fel az asztalnál, csak hogy üdvözöljék a társaságot. Sophie komolyan profitált ezekből a látogatásokból, mivel mindenkitől kapott valamit: egy darabka szalonnát, esetleg egy kis húspogácsát a hamburgerből. A kutyus minden adományt óvatosan vett el, majd lelkes kéznyaldosással mondott érte köszönetet.

Nem lesz ezzel a kutyával semmi baj, döntötte el Carol, aki azonnal levonta a következtetést, hogy Sophie jól nevelt eb, aki hozzá van szokva az idegenek társaságához. A Mitchell fiúk rémtörténeteinek nyilván semmi alapjuk, csak beszélnek összevissza, és mindent eltúloznak, ahogy a férfiak szokták. Mathias hálát adhat az égnek, hogy ennek az édes kutyalánynak a társaságában töltheti a következő egy hónapot.

3. fejezet

Mathias többször is elmagyarázta Sophie-nak az alapszabályt, nevezetesen, hogy ő csak vendég ebben a házban. Méghozzá egy állatvendég. Vagyis szót kell fogadnia. Például ott kell aludnia, ahol mondják, azaz nem Mathiasszal a hálóban, hanem a nappaliban.

Igaz, ezek a szabályok kicsit felpuhultak az idő múlásával. Mathiasnak ugyanis feltűnt, hogy késő este, ha nyugovóra tér, milyen sötét és barátságtalan tud lenni a nappali. És milyen messze van a hálótól. Hogy a kompromisszumkészségét bizonyítsa, a folyosóra tette Sophie ágyát a hálószoba ajtaja mellé.

Minden jól ment – körülbelül nyolc-tíz másodpercig. Mert akkor Sophie elkezdett nyüszíteni. Pontosabban eleinte csak nyöszörgött egyet-kettőt, hogy mutassa, milyen szörnyűségesen magányos. Aztán egyre hangosabbra váltott, végül már vonított. Rettenetes hang volt ez, fájdalomról, szenvedésről, totális elhagyatottságról mesélt.

Hiába húzta a párnát a fejére Mathias, ez nem sokat segített. Abban bízott, hogy Sophie belefárad a panaszkodásba, és megbékél az új helyével. Végtére is nem lehet örökké vonítani. Negyedóra elteltével azonban meg kellett állapítania, hogy Sophie tüdeje jobban bírja, mint várta. Felállt, odament az ajtóhoz, és dühösen feltépte. Sophie azonnal elhallgatott, és boldog farokcsóválással üdvözölte, mintha csak ezt mondaná: „Hát itt vagy! Tudtam, hogy nem hagysz cserben. Ugye bemehetek?”

– Nem – szögezte le eltökélten Mathias. – Maradj csendben! És aludj, légy szíves!

Azzal becsukta az ajtót maga mögött. De még el sem érte az ágyat, amikor Sophie már újra kezdte a vonítást.

Mathias tíz percig bírta. Aztán felkelt, becipelte az átkozott kutyaágyat, és ledobta a hálószoba sarkába.

– De csak ma éjjel – mondta szigorúan. – Megértem, hogy hiányzik a gazdi, de meg kell tanulnod egy kicsit önállóbbnak lenni, jó?

Sophie bőszen csóválta a farkát a kutyaágyban.

– Jó éjt!

Mathias, mint aki jól végezte dolgát, lekapcsolta a villanyt.

Aztán csak feküdt, és feszülten figyelt. Az első egy percben nem hallott semmit, Sophie jól viselkedett. A férfi épp kezdett megnyugodni, a szeme lassan lecsukódott, amikor halk, kopogásszerű hangok hallatszottak – a kutya körmei kopogtak a padlódeszkákon, ahogy elballagott az ágyig. Majd jött a kaparászás a matrac láb felőli végén, ahogy felmászott az ágyra. Nem sokkal később bősz forgolódás kezdődött, végül az eb lehuppant a takaróra nagyjából középtájt. Mathias vett egy nagy levegőt, de még mielőtt eldönthette volna, mitévő legyen, Sophie mély, sóhajtásszerű hangot hallatott, majd a következő pillanatban nagy átéléssel horkolni kezdett.

Mathias felbámult a plafonra, és azzal nyugtatgatta magát, hogy csak egy hónapig kell kibírnia. Az pedig igazán semmiség, simán fog menni. Hiszen ennél szörnyűbb már nemigen lehet a helyzet, mint amilyen most.

Persze kiderült, hogy nagyon is lehet. Mathiasnak végül Sophie minden szuszogása, hortyogása és a kutyaálmokat kísérő rángatózása ellenére is sikerült pár órát aludnia. Reggel kiengedte az ebet egy kicsit még reggeli előtt a kertbe, hogy a dolgát elvégezze. A dobozos eleség szagától hányingere lett, ráadásul azt az undorító kotyvalékot valami rejtélyes okból még össze is kellett kevernie a szintén nem túl illatos szárazeleséggel. Nehogy a keverék túlságosan száraz legyen, fél-egy deci vizet is hozzá kellett adnia – meleg vizet, de semmi esetre sem forrót –, majd alaposan összekeverni a kotyvalékot. Az anyja utasításai szerint egy szelet ropogósra sütött szalonnával illett volna megkoronázni a reggelit, de Mathias itt, ezen a ponton döntött úgy, hogy elég.

Sophie még azelőtt felfalta a reggelijét, hogy Mathiasnak egyetlen csésze kávét sikerült volna lefőznie. Aztán várakozón a férfira bámult. Mintha csöppet sem lakott volna jól.

– Ezt a gazdáddal kell megbeszélned – mondta neki Mathias. – Én pontosan annyit mértem ki mindenből, amennyit ő mondott. Ennyi volt a reggeli, nincs több.

A nagy barna kutyaszemekben kihunyt a remény, a farokcsóválás tempója lassabbra váltott. Mathias próbálta csitítani a szomorú kutyapillantások keltette lelkifurdalását. Fogta a kávéscsészéjét, és visszaindult a hálószobába.