Heather Fawcett: Emily Wilde’s Map of the Otherlands

Copyright © 2024 by Heather Fawcett

Hungarian translation © Ballai Mária, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Heather Fawcett: Emily Wilde’s Map of the Otherlands

Del Rey, an imprint of Random House, New York, 2024

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 316 2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: fantasy, romantikus

1910. szeptember 14.

A láb nem fért be a táskámba, ezért egy rongyba csavartam, majd abba a régi hátizsákba tuszkoltam, amelyet néha magammal viszek az expedíciókra. Meglepő módon – vagy talán annyira nem is meglepő a dolog, elvégre egy tündérlábról van szó – se nem koszos, se nem büdös. Természetesen már rég mumifikálódott, és a hétköznapi megfigyelő akár kecskelábnak is hihetné, amely mondjuk szokatlan áldozati felajánlásként egy ősi fáraó sírjából került elő. Bár nincs rossz szaga, amióta az irodámban tartom, olykor vadvirágok és összetört fű illatát repíti felém a beazonosíthatatlan eredetű szellő.

Amikor az immár kidudorodó hátizsákra pillantottam, teljesen nevetségesnek éreztem magam. Annyi bizonyos, hogyha nem lenne muszáj, nem cipelnék állandóan magammal egy lábat a campuson. Ugyanakkor köztudott, hogy a tündérmaradványok, akár mumifikálódottak, akár nem, hajlamosak arra vándorolni, amerre kedvük tartja, feltételezésem szerint a lábak pedig különösen szeretnek elcsavarogni. Jobb, ha magamnál tartom, amíg hasznát nem veszem. Utána örömest megszabadulok tőle.

Az állóóra tompa hangja figyelmeztetett, hogy késésben vagyok. Tapasztalatból tudom, amennyiben kihagyom a korai találkozót Wendell-lel, ő maga fog nekem reggelit hozni, ráadásul annyit, hogy az egész tanszék bűzleni fog a tojástól, utána pedig estig hallgathatom Thornthwaite professzor sirámait az érzékeny gyomráról.

Mielőtt elindultam volna, ismét feltűztem túl hosszúra nőtt hajamat. Az utóbbi heteket kényszeres időszakaim egyikének bugyraiban töltöttem, és nem sok minden foglalkoztatott a kutatásom tárgyán kívül. Wendell ajtajának ügye ráadásul sokkal jobban magába szippantott, mint bármilyen más akadémiai rejtély, amivel valaha találkoztam. Nem a hajam az egyetlen dolog a külsőmmel kapcsolatban, amit újabban hanyagoltam. Barna ruhám gyűrött, és egyáltalán nem vagyok biztos abban, hogy tiszta, mert a szekrény alján találtam egy feltehetően mosásra váró ruhakupacban.

– Gyere, kincsem – hívtam magammal a kutyámat.

Árnyék felkelt az olajfűtő melletti fekhelyéről, ásított egyet, és kinyújtóztatta hatalmas lábait. Egy pillanatra megálltam, és elégedetten körbenéztem az irodámban. Nemrég kaptam határozatlan idejű kinevezést, és ezzel együtt egy sokkal tágasabb szobát, amelyet immár három ajtó választott el Wendellétől (természetesen ő ezt a plusz húszlábnyi távolságot is sérelmezte). Az irodával együtt az állóórát is megörököltem, mint ahogy azt a hatalmas damasztfüggönyt, ami a Knight College jelenleg hattyúkkal benépesített tavára néző tolóablakot szegélyezi, és a pompás tölgyfa asztalt, amelynek fiókjait fekete bársony béleli. Természetesen hozattam pár könyvespolcot és egy létrát, hogy a legfelső köteteket is elérjem. Wendell pedig ragaszkodott ahhoz, hogy további felesleges tárgyakkal rendezze be az irodámat, köztük két hrafnsviki fényképpel – fogalmam sem volt, hogy ilyesmivel is foglalatoskodott, de az egyiken a havas kertben állok Liljával és Margarettel, a másik pedig a falut ábrázolja –, valamint egy rejtélyes módon folyton illatozó, szárított virágokkal teli vázával és egy újonnan átkeretezett festménnyel Árnyékról, amelyet a huszonnyolcadik születésnapomra kaptam tőle. Való igaz, utóbbit nem vehettem zokon. Igazán csodásan mutat a fenevadam.

Útközben elhaladtam pár diák mellett, akik a karosszékbe süppedve ücsörögtek a drüadológiai tanszék társalgójában. Ez a tágas tér a tanszék irodái mögött található, egy hangulatos kandalló ékesíti – melyben ezen a meleg szeptemberi napon nem pattogott tűz –, valamint egy lenyűgöző ablaksor. Az ablakok jócskán az emberek fölé magasodnak, tetejüket kis félhold alakú ólomüveg díszíti, és az Orvostudományi Könyvtár gótikus pompájára néznek. A könyvtár közelsége számtalan fanyar megjegyzés tárgyát képezi azzal kapcsolatban, hogy a drüadológusok hajlamosak furcsa sérüléseket elszenvedni. Az egyik sarokban egy sóval teli bronzurna áll. Az egyetemi legendák szerint az urna története egy tréfával kezdődött, de a lidércekről szóló első előadás után számos holtsápadt diák zarándokolt el hozzá, hogy sóval tömje tele a zsebét. Nem mintha lenne miért aggódni, hiszen a szerzetek (Wendellt kivéve) nemigen fognak besétálni a tanszékre, hogy kiderítsék, mit mondanak róluk a halandók. A padlót borító vastag szőnyegeken óvatosan kell lépkedni, mert hepehupásak az alájuk dugdosott érmék miatt. A sóhoz hasonlóan feltehetően ez a hagyomány is egy humoros ötletből nőtte ki magát, hiszen senki sem gondolhatta komolyan, hogy ezzel távol lehet tartani a szerzeteket a termeinktől. Mára azonban afféle szerencsét hozó szertartássá vált, és a diákok vizsgák vagy diplomavédések előtt egy félpennyst szoktak a szőnyeg alá csúsztatni. (Nyílt titok, hogy a kevésbé babonás fiatal tudósok ezt a szerény készletet kifosztva járnak a fogadóba.)

Amikor kiléptünk a kapun, Árnyék boldogan felmordult – holott általában hangja sincs –, bevetette magát a napsütötte fűszálak közé, és szimatolva kereste a csigákat és egyéb ehető dolgokat.

Én ennél higgadtabban indultam útnak, de élveztem az arcomat simogató napsugarakat és a csípős szelet, ami az ősz beköszöntét jelezte előre. A drüadológiai főépület mögött elém tárult a borostyánnal befutott fenséges Drüadológiai Könyvtár, mellette pedig a tiszafával és fűzzel beültetett gyep. A brit birodalom ezen részén ezt a két fafajtát t artják a tündérek kedvencének. Pár diák szunyókált a legnagyobb fa, egy hatalmas parti fűz alatt, amelyről úgy hiszik (attól tartok, tévesen), hogy egy alvó leprikón otthona, aki ha egy nap felébred, arannyal halmozza el a hozzá legközelebbi szendergőt.

A könyvtár árnyékába lépve kellemes érzés szállt meg, mintha egy ismerőssel találkoztam volna. Szinte hallom, ahogy Wendell csúfolódik rajtam, amiért ilyen érzéseket táplálok egy könyvtár iránt, de nem érdekel, végtére is soha nem fogja elolvasni a személyes naplómat, bár szeret azzal ugratni, hogy a ljoslandi út után sem hagytam fel az írásával. Tapasztalataim szerint nagy segítséget nyújt a gondolataim rendszerezésében, és úgy tűnik, képtelen vagyok lemondani róla.

Még akkor is a könyvtárra szegeztem a tekintetem, amikor elkanyarodott az út, ez pedig történetesen hiba volt, mert olyan erővel ütköztem össze a velem szemben haladó férfival, hogy majdnem elbotlottam.

– Elnézést kérek – kezdtem szabadkozni.

A férfi durván leintett. Rengeteg szalag volt a kezében, és úgy tűnt, éppen azokat próbálja összekötni.

– Nincs még pár magánál? – szegezte nekem a kérdést. – Ennyi nem lesz elég.

– Attól tartok, nincs – feleltem óvatosan.

A férfi az időjáráshoz képest igen különös öltözéket viselt: prémmel bélelt, furcsa köpönyeget és térdig érő óriási csizmát. A kezében lévők mellett a nyakában is szalagok lógtak, többször átbújtatva a fején, és a zsebeiből szintén szalagok kandikáltak ki. A meglehetősen sokrétű felhozatalban mindenféle szín és méret képviseltette magát. Az idegen a nagy termete és a szalagjai miatt úgy nézett ki, mint egy emberbőrbe bújt májusfa. Középkorú lehetett, de már az időskor felé hajlott, nagyrészt barna haja egy-két árnyalattal világosabb volt a bőrénél, mintha kiszívták volna színét az elemek, szakálla pedig ziláltan fehérlett.

– Mire nem lesz elég? – érdeklődtem.

A férfi a lehető legsejtelmesebben nézett rám. Volt valami ismerős a tekintetében, amit nem tudtam hova tenni, de biztosra vettem, hogy még soha nem találkoztam ezzel a sajátságos emberrel. Éreztem, hogy a nyakamon végigfut a borzongás, mintha egy hideg ujj simította volna végig a bőrömet.

– Az ösvény örök – mondta. – De nem szabad elaludnia, én elkövettem ezt a hibát. Forduljon balra a hamuval hintett szellemeknél, szintén balra az örökzöld erdőnél, azután pedig vágjon át a völgyön, ahol meg fog halni a testvérem. Ha eltéved, csak önmagát veszíti el, de ha elvéti az ösvényt, mindent elveszít, amiről nem is tudta, hogy a birtokában van.

Pislogás nélkül meredtem rá. A férfi a szalagjaira pillantott, látszott rajta, hogy ezennel lezártnak tekinti a beszélgetést, és már tovább is állt. Természetesen utánafordultam, és nem okozott különösebb meglepetést, hogy máris nyoma veszett.

– Hm! – dünnyögtem. – Mit szólsz ehhez, kincsem?

Árnyék érdeklődését kevésbé keltette fel az idegen, figyelmét egy szarka kötötte le, amely a gyepre szállva egy kukaccal hadakozott. Én se méláztam tovább a találkozáson, folytattam az utat a campus fái között.

Wendell kedvenc kávézója a Cam folyó partján, a Pendleigh híd mellett található, tizenöt perc sétára a tanszéktől. Ha rajtam múlna, egy könnyebben megközelíthető helyen találkoznánk, de neki nagyon fontos a reggeli, és meggyőződése, hogy egyedül az Archimedes Caféban – ami a matematikai tanszék közelségéről kapta a nevét – tudnak jó buggyantott tojást készíteni.

Szokás szerint most is könnyen rátaláltam. Aranyszínű haja jelzőtűzként vonzotta a tekintetet, meg-megcsillant, ahogy a szélben hajladozó ágak között átsütött a nap. A cseresznyefa alatti törzsasztalunknál ült, de elegáns körvonalai ezúttal összeroskadtak. Az asztalra könyökölt, homlokát a tenyeréhez nyomta. Elfojtottam egy mosolyt.

– Jó reggelt! – csicseregtem az önelégültségemet nem titkolva.

Jól időzítettem, mert nemrég teríthették meg az asztalt, még gőzölgött a szalonna, a tojás és a Wendell csészéjébe töltött kávé.

– Drága Emily – kezdte Wendell, és fejét fel sem emelve sandán mosolygott rám, miközben helyet foglaltam. – Úgy nézel ki, mintha birokra keltél volna az egyik könyveddel. Szabad tudnom, ki nyert?

Ezt a kérdést figyelmen kívül hagytam.

– Idefelé tartva különös dolog történt velem – árultam el, majd beszámoltam neki a rejtélyes férfiról és a szalagjairól.

– Lehet, hogy a mostohaanyám végül mégis orgyilkosokat uszított rám – közölte olyan megvetéssel, mintha ez a mesterség már divatjamúlt lenne.

Természetesen nem vesződtem azzal, hogy rámutassak, az idegen meg sem említette őt, és semmi sem utalt arra, hogy bármilyen kapcsolatban állna vele vagy a gondjaival, hiszen tudtam, hogy mindez süket fülekre találna.

– Nem tűnt valami veszélyesnek – állapítottam meg tömören.

– Talán méregkeverő volt. A legtöbb méregkeverő furcsa, ingerlékeny teremtmény, akik előszeretettel beszélnek rébuszokban. Biztos azért, mert egész nap a mérőedények fölött görnyedeznek, és belélegzik a gőzöket.

Morózusan méregette a csészéjét, majd tett bele még egy kanál cukrot, és fejét hátrabillentve felhörpintette a kávét.

Teleszedtem egy tányért tojással és kolbásszal, majd letettem Árnyéknak az asztal alá, ahová ő boldogan befészkelte magát. Ezután teljes természetességgel a szék háttámlájára akasztottam a hátizsákomat. Wendell továbbra sem neszelt meg semmit a mágikus tündérlábról, amit magammal vittem a reggelire, és ezt igazán szórakoztatónak találtam.

– Nem érzed ezt az illatot? – tudakoltam ártatlanul, amikor ismét megcsapott a vadvirágok illata a semmiből.

– Milyen illatot? – kérdezte Wendell Árnyék fülét vakargatva. – Valamilyen parfümmel próbálkozol? Ha igen, attól tartok, a tintatartók és könyvtárak szokásos bukéján kívül semmit sem érzek rajtad.

– Nem rólam van szó – mondtam kissé túl hangosan.

– Hanem? E miatt az átkozott fejfájás miatt semmi hasznát nem veszem az érzékszerveimnek.

– Nem hiszem, hogy ez így működik – feleltem vidáman.

De nem örömködtem nagyon, mert Wendell tényleg rosszul festett. Általában rózsás bőre szürkén sápadozott, sötét szemét árnyak keretezték be. Magában motyogva dörzsölte a homlokát, és közben a szemébe hulltak aranyszínű fürtjei. Ellenálltam az ismerős késztetésnek, hogy kezemet kinyújtva elsimítsam a haját.

– Meg kell hogy mondjam, sosem értettem ezt az évről évre visszatérő szertartást, amikor az emberek mérgezik magukat – jegyezte meg. – Mi ebben a jó? A születésnapnak kellemesen kellene telnie, nem igaz?

– Azt hiszem, a halandók mindent megtesznek azért, hogy elfelejtsék azokat a dolgokat, amelyek az elkerülhetetlenül közeledő végre emlékeztetik őket. Csak egy kicsit elragadtattam magam. Az az istenverte Byers és az ivós játékai. Aztán hoztak egy tortát is… vagy kettőt? Mindegy, soha többet.

Elmosolyodtam. Annak ellenére, hogy Wendell szeret siránkozni, mert kimerült, sajog a lába és ezernyi más baja van – általában akkor, amikor szembesítik vele, hogy rendesen kellene dolgoznia –, nem sokszor láttam igazán szenvedni, ezért valamilyen szinten most élveztem ezt az alkalmat.

– Nekem sikerült anélkül megünnepelnem a harmincadikat, előző hónapban pedig a harmincegyediket, hogy ájulásig ittam volna magam. Nem lehetetlen a dolog.

– De te már kilenckor elmentél lefeküdni. Én Reiddel, Thornthwaite-tel és a többiekkel tovább ünnepeltem a születésnapodat. Amit te csinálsz, az csak a túlzás másik válfaja, Em. – Valami, talán a tündérláb egyik ujjának rándulása végül csak felhívta Wendell figyelmét a hátizsákomra, mert homályos tekintete gyanakodva akadt meg rajta. – Mi van a hátizsákodban? És miért vigyorogsz? Te sántikálsz valamiben.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – mondtam összeszorított szájjal, hogy kordában tartsam a vigyorgást.

– Megint elvarázsoltattad magad? Kezdjem szervezni az újabb mentőakciót?

Ellenségesen meredtem rá. Azt hiszem, még mindig neheztelek amiatt, hogy az év elején, Ljoslandon kiszabadított a hókirály udvarából. Akkor ünnepélyesen megfogadtam magamnak, hogy ha a jövőben egy újabb tündérgalibában találjuk magunkat, akkor én leszek az, aki megmenti őt. Igen, tudom, hogy ez nem észszerű, mert ehhez az kellene, hogy Wendell valamilyen rémes helyzetbe csöppenjen, amit ideális esetben kerülni kellene, de akkor is így érzek. Nagyon elszánt vagyok.

– Holnap mindent elmagyarázok – ígértem. – Egyelőre elégedj meg annyival, hogy áttörést értem el a kutatásban. Szívesen megosztom veled a részleteket egy előadás keretében.

– Előadást akarsz tartani? – pimaszkodott jól szórakozva. – Egy egyfős közönségnek? Semmit nem tudsz csinálni anélkül, hogy a pálcáddal hadonásznál és grafikonokat mutogatnál?

– Kétfős közönségnek – igazítottam ki. – Azt hiszem, Ariadnét is meg kellene hívnom rá, nem igaz?

– Vérig lenne sértve, ha nem így tennél.

Beledöftem a kést a vajba, és szükségtelenül kíméletlen mozdulatokkal kentem a pirítósra. Ariadne a bátyám legidősebb lánya, aki a tavaszi félévben jött Cambridge-be, mert elkötelezett rajongója a drüadológiának, ez pedig nem meglepő módon azt a listát gyarapítja, amelyen a testvérem a nekem felróható dolgokat vezeti. Ariadne még csak tizenkilenc éves, de valószínűleg ő a legelmésebb diák, akit valaha tanítottam. Lenyűgöző buzgalmával mindent elér, amit csak akar, legyen szó arról, hogy famulusként vegyen részt egy kutatásban, hogy külön foglalkozzanak vele a professzorok, vagy hogy látogathassa a Drüadológiai Könyvtár tanári kar számára fenntartott részlegét, ahol a legritkább és részben elvarázsolt könyvek lapulnak. Attól tartok, ezt nem is elsősorban a meggyőző erejével éri el, hanem inkább azzal, hogy előszeretettel emlékeztet rá, milyen gyakran ír az apjának. Akármennyire is győzködöm magam, hogy cseppet sem érdekel, mit gondol rólam Thomas – aki tizenkét teljes évvel idősebb nálam, és minden tekintetben az ellentétem –, amikor Ariadne említést tesz nekem a levelezésükről, nem tudom nem magam elé képzelni a testvérem rosszalló arckifejezését. Ezért ha lehet, nem szeretném további pontokkal bővíteni a listáját azzal, hogy nem teszek a lánya kedvére.

– Az ajtómról van szó? – Wendell arcán ifjú remény ragyogott fel.

– Természetesen. Csak azt sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott előállnom egy használható elmélettel. De holnap mindenre fény derül. Pár részletet még tisztáznom kell, neked pedig egyébként is van délután két előadásod.

– Ne is emlékeztess rá! – kérte újfent a kezébe temetve az arcát. – Amint végzek velük, már ha egyáltalán túlélem őket, hazamegyek, és a párnák között várom meg, hogy elmúljon ez az átkozott lüktetés.

Odatoltam elé a naranccsal teli tálat. Úgy vettem észre, nem sokat evett, ami nem vallott rá. Elvett egy narancsot, meghámozta, egy ideig bámulta, majd letette az asztalra.

– Tessék – nyújtottam át neki a vajas pirítósomat.

Azt legalább képes volt legyűrni, és úgy tűnt, ettől valamelyes megnyugodott a gyomra, és ezután meg tudott birkózni a tányérjára kanalazott tojásokkal is.

– Hová lennék nélküled, Em?

– Valószínűleg még mindig Németországban nyűglődnél az ajtódat keresve. Én pedig jobban aludnék, mert nem kellene azon törnöm a fejem, mit kezdjek egy tündérkirály házassági ajánlatával.

– Ha igent mondtál volna, már rég nem nyomasztana a dolog – magyarázta, kezét az enyémre téve, miközben hüvelykujját incselkedőn végighúzta a bütykeimen. – Írjak neked róla egy esszét? Hosszasan tudnám sorolni az érveket amellett, hogy beadd a derekad.

– Gondolom – feleltem szárazon. Lassú borzongás futott végig a karomon. – És mi lenne az első a listádon? Hogy soha többé nem kellene felmosnom a padlót és leporolni a könyvespolcokat? Vagy hogy nem gyötörnél többet azzal, hogy pakoljak el magam után?

– Á, dehogy! Az lenne az első, hogy a házasságunk meggátolna abban, hogy a vadonba sietve keress magadnak másik tündérkirályt anélkül, hogy először meggyőződnél arról, nincs-e jégből a jövendőbelid.

A kávéscsészéjéért nyúltam – nem állt szándékomban tényleg az ölébe önteni a tartalmát, bár senki sem hibáztathatott volna, ha megbillen a kezem –, ám azt ő máris arrébb tette. A mozdulatai túl gyorsak voltak ahhoz, hogy halandó reflexeim felvegyék velük a versenyt.

– Ez így nem ér – panaszoltam, de ő csak nevetett.

Szokásunkká vált tréfálkozni a házassági ajánlatán, bár világos, hogy továbbra is ugyanolyan komolyan gondolja a dolgot, mint ahogy arra számtalanszor felhívja a figyelmemet. Ami engem illet, azt kívánom, bár nagyobb humorérzékkel tudnék viszonyulni a dologhoz, de igazából képtelen vagyok tőle aludni. Miközben ezeket a szavakat írom, görcsbe rándul a gyomrom. Egyébként is kerülni igyekszem a témát, máskülönben kisebb pánik tör rám. Azt hiszem, ez részben azért van így, mert a házasság gondolatára legszívesebben a legközelebbi könyvtárba menekülnék, és elrejtőznék a polcok között. Mindig is értelmetlennek tartottam a házasság intézményét. Legjobb esetben is csak elterelné a figyelmemet a munkáról, legrosszabb esetben pedig egyáltalán nem hagyna rá időt, ráadásul életem végéig unalmas társas kötelezettségeket kényszerítene rám.

De azt is nagyon jól tudom, hogy már rég vissza kellett volna utasítanom Wendellt, és hogy kegyetlenség hagynom reménykedni. Nem akarok kegyetlen lenni hozzá, a gondolattól pedig furcsa, kellemetlen érzésem támad, mintha az összes levegő kiszorulna a tüdőmből. De az az igazság, hogy csak egy tökkelütött bolond kötne házasságot egy szerzettel. A történetek között alig akad néhány, amelyikben jól végződik egy ilyen nász, elsöprő többségük tébollyal vagy korai és kellemetlen halállal zárul.

Természetesen afölött sem tudok szemet hunyni, mennyire nevetséges, hogy egy tündéruralkodó házassági ajánlatának tárgya vagyok.

– Legalább adj valami támpontot – kérlelt, miután pár percig némán falatoztunk.

– Csak akkor, ha már hozzáláttál ahhoz az esszéhez.

– Igazán nagyra értékelem, hogy folyton azon gondolkozol, hozzám gyere-e, de ezúttal a nagy áttörésedre gondoltam. Sikerült leszűkítened az ajtóm lehetséges lelőhelyeit?

– Á. – Visszatettem a palacsintát a tányérra. – Igen, sikerült. Bár mivel a kutatás több helyet valószínűsít, közelebb állna a valósághoz, ha azt mondanám, megállapodtam egynél, ami kiváltképp ígéretesnek tűnik. Mennyire ismered Danielle de Grey munkásságát?

– De Greyét? Nem igazán. Tudom, hogy afféle lázadó volt, és hogy évtizedekkel ezelőtt nyoma veszett, miután betévedt egy tündérbirodalomba. Manapság nem tartják különösebben hitelesnek a kutatási eredményeit, nem igaz?

– Őt nem tartják hitelesnek. Négy különböző országban is letartóztatták. Az volt a legnevezetesebb kihágása, amikor ellopott egy tündérkardot egy francia herceg birtokáról. Közben egyébként levett egy átkot a herceg családjáról, nem mintha valaha is megköszönték volna neki. Mindig is kivételesnek tartottam a munkáját. Kár, hogy már nem szokták idézni. Én még egyetemista koromban egyszer megpróbáltam, de a tanárom figyelmeztetett, hogy nem lenne okos ötlet.

– Ez aligha meglepő. A tudósok közössége konzervatív népség. Az elmondásod alapján de Grey túl jól szórakozott munka közben.

– Új ötletekkel állt elő. Megszállottan hitt abban, hogy a különböző térségeken élő szerzetek sokkal szorosabban tartják egymással a kapcsolatot, mint ahogy azt a tudósok feltételezik. Akkoriban ezt a kereskedelmi útvonalak elméletének nevezték. Emellett kidolgozott egy olyan osztályozási rendszert, ami még ma is hasznos lehetne, ha valaha felfigyeltek volna rá. Amikor nyoma veszett, épp a faunok egy faját kutatta.[1]

Wendell elhúzta a száját.

– Ki nem állhatom a faunokat. A mi királyságunkban is vannak. Megátalkodott kis fenevadak, és nem jó értelemben. Nem tudom, miért vannak úgy oda értük a drüadológusok. Mégis mi közük van az ajtómhoz?

– Ami azt illeti, több faunfaj is él a királyságodban, nem igaz? – kérdeztem közelebb hajolva hozzá.

– Könyörgök, csak azt ne kérd, hogy mindet felsoroljam – sóhajtotta. – Amennyire csak lehet, kerülöm őket.

Kihalásztam egy könyvet a zsebemből, mert természetesen a tündérlábon kívül semmi mást nem tettem a hátizsákba attól tartva, hogyha ki akarnék belőle venni valamit, a láb rögtön kiugrana. Kinyitottam a könyvet a megjelölt oldalon, majd átnyújtottam Wendellnek.

– Nem ismerős ez a hím példány?

– Nőstény… – igazított ki ő elmerengve. A lapon lévő rajz egy elmosódott szőrös lényt ábrázolt kecskelábbal és patával. A faunok többsége vagy két lábon jár, vagy görnyedten szökdécsel, akár a majomszabásúak. A lény fején elhelyezkedő két pompás szarv vége késhegyként meredezett. – Igen. Az udvaromtól keletre, a hegyekben élnek.

– De Grey fafaunoknak nevezte őket, viszont nem azért, mert az erdő az otthonuk, hanem mert a szarvuk karikái a fák évgyűrűire hasonlítanak. Ez egyedül rájuk jellemző.

Még azelőtt elvettem tőle a könyvet, hogy elolvashatta volna a kép alatti feliratot. Holnapra tartogattam a meglepetést. Úgy tűnt, erre ő is ráeszmélt, mert elmosolyodott.

– Egyelőre ennél többet nem árulsz el, ugye? Elégedjek meg a kétes hírű tudós történetével és a közönséges tündérekről szóló ismertetőről? És még te kifogásolod folyton, milyen titokzatos vagyok.

– Biztosra veszem, hogy aki tíz éven át képtelen volt rátalálni egy egyszerű tündérajtóra, kibír még egy napot anélkül, hogy emiatt berzenkedne – vágtam vissza csak félig leplezve az önteltségemet. – Ideadnád a teát?

Erre a kannát felemelve teletöltötte a csészémet. Mozdulatlanná dermedve bámultam rá.

– Mi az? – kérdezte az asztalra téve a kannát.

Szó nélkül a csészére mutattam. A benne lévő tea kékesfekete volt, felszínén apró tavirózsák úszkáltak, közepükön egy-egy tökéletes fehér virággal. Árnyékok suhantak át a tea felszínén, mintha sötét lombkorona terülne el fölötte, amely csak a legvékonyabb napsugarakat engedi át.

Wendell szitkozódott. A csészéért nyúlt, de megelőztem.

– Épp most virágoznak?

Miközben a csészét néztem, egy újabb virág bukkant elő, szirmai lengedeztek a szélben, holott Cambridge-ben nyugodt volt az idő. Nem tudtam levenni róla a szemem.

A képtelen főzet isteni illatot árasztott – egyszerre hasonlított is a teára, meg nem is, keserű volt, és virágos. A csészét megbillentve meg akartam kóstolni, de Wendell keze váratlanul a peremre zárult, és halandó szemem szokás szerint nem tudta követni nyugtalanító gyorsasággal mozgó kezét.

– Ne – figyelmeztetett az asztalhoz préselve a csészét.

– Méreg?

– Természetesen nem. Csak tea. Általában reggelire szolgálják fel az udvaromban.

– Vagy úgy.

A halandóknak fő szabály szerint tartózkodniuk érdemes a tündérétkektől és -italoktól, különösen a tündérbortól, ami feloldja az emberi gátlásokat. Az a halandó, akit elcsábítanak egy tündérmulatságba, és iszik az ott felszolgált borból, általában addig táncol, amíg bele nem hal, vagy amíg a tündérek rá nem unnak, ami általában egy és ugyanaz.

– Most nincs kedvem táncolni. Köszönöm, hogy tönkretetted a teámat.

– Nyilván nem állt szándékomban. Én nem…

A homlokát ráncolva ingatta a fejét.

A fűre öntöttem a teát, vagyis azt, ami a kannában volt. Wendell még mindig fogta a csészét.

– Korábban egyszer sem láttam, hogy elvesztetted volna az uralmat a képességeid fölött. Az otthonod járt a fejedben?

– Nem jobban, mint máskor. – Belekortyolt a teába, egy pillanatra lehunyta a szemét, és megborzongott. – Azt hiszem, a másnaposság tehet róla.

Eltűnődve figyeltem. Leintett egy pincért, és kért egy másik kanna teát. Ezután a beszélgetésünk a tanszéki erőviszonyokkal kapcsolatos ismerős vitával folytatódott. Wendellt általában nem nagyon érdekli ez a téma, de elbűvölő természete miatt mindenki a bizalmába avatja, ezért csak úgy ontja magából a pletykákat. Jelenleg mindenki azon tanakodik, mi lesz a végkimenetele a Clive Errington és Sarah Alami közötti viszálynak, amit egy rossz helyre tett teástálca robbantott ki, de mára mindkét professzor szakmai szabotázzsal vádolja a másikat. Alami meg van győződve arról, hogy Errington eltörte a rabul ejtett tündérfényt tartalmazó tükrét, míg Errington szentül hiszi, hogy Alami követte őt a wiltshire-i mélyföldre, és penészes pogácsát tett ki az általa tanulmányozott manóknak, akik feltehetően nagyon felhúzták emiatt az orrukat.

– Elnézést! – szólt közbe egy női hang.

Amikor hátrafordultam, láttam, hogy egy fiatal diák őgyeleg a vállamnál. Pirospozsgás arcán tétova mosoly játszott.

– Elnézést a zavarásért, professzor. Járok az egyik órájára. Drüadológia a modern idők hajnalán?

– Ó, igen – helyeseltem, bár nem találtam ismerősnek a lányt. Elvégre több mint száz diák jár arra az előadásra.

– Butaságnak fogja tartani – kezdte, és még jobban a mellkasához szorított egy könyvet. Ekkor észrevettem, hogy a könyv a szerzetekről szóló enciklopédiám, ami nyáron jelent meg. – De szerettem volna elmondani, milyen inspirálóan hatott rám. Azért jöttem ide, hogy építészetet tanuljak, vagyis a szüleim szerették volna, ha azt tanulok. De most, önnek köszönhetően, végre megszületett bennem a döntés. Drüadológia szakra fogok járni, ahogy mindig is szerettem volna.

– Örülök, hogy ilyen hatással voltam önre. De ez se nem könnyű, se nem biztonságos foglalkozás.

– Ó, azzal tisztában vagyok – felelte a lány csillogó szemmel. – De én…

Ekkor Wendellre pillantott, aki a székét hátrabillentve mosolygott rám, mire a lány elfelejtette, mit akart mondani. Először úgy véltem, Wendell puszta külleme terelte el a figyelmét, hiszen azok számára is szokatlan látvány, akik közelről ismerik. Azt hiszem, ha csak arról lenne szó, hogy jóképű, akkor hozzá lehetne szokni. Viszont van benne valami elevenség – máshogy képtelen vagyok megfogalmazni –, amit nem lehet figyelmen kívül hagyni. Nem tudom igazán nevén nevezni, hogy mi az, és talán az összes tündérkirály rendelkezik vele, nem tudom. A jelenléte olyan éles, hogy óhatatlanul is megakad rajta a figyelem.

Csak akkor döbbentem rá, mi történt, amikor a lány újra rám nézett. Volt valami az arckifejezésében, amit korábban a hrafnsvikiaknál is megfigyeltem. Éreztem, hogy a mosolyom ellaposodik.

A lány ismét köszönetet mondott nekem, majd sietve távozott. A homlokomat ráncolva fordultam Wendell felé.

– Most meg mi a baj? – kérdezte.

– Azt hiszem, Cambridge-be is eljutottak a rólad szóló pletykák.

– Ó, szentséges ég!

Hrafnsvikban a falusiak mind tudták, kicsoda is ő valójában, ezt nem lehetett elkerülni. Wendell-lel nem aggasztottuk magunkat emiatt, mivel Hrafnsvik egy apró és teljesen félreeső hely, mi pedig azt hittük, nem derül fény szélesebb körben a titokra.

Wendell lehunyta a szemét, és két ujja közé fogta az orrnyergét.

– Hogy történhetett?

– Nem tudom. De most már új időket élünk, Wendell. A tanszékvezető nemrég köttette be a telefont az irodájába. Nem mintha tudná, hogy kell használni, természetesen…

Wendell a kávéskannáért nyúlt, és ekkor jöttem rá, hogy félreértelmeztem a reakcióját. Egyáltalán nem zavarta a dolog, még mindig a másnaposságával volt elfoglalva.

– Ez van.

– Ez van? – ismételtem meg. – Nem tudjuk, hányan hallották a pletykát, és hogy közülük hányan hiszik el. Legjobb, ha komolyan vesszük. Az a legkevesebb, hogy mostantól óvatosabbnak kell lenned. Nem mindig leplezed magad, és tudod, nem én vagyok az egyetlen jó megfigyelőképességgel megáldott ember ezen a bolygón. És remélem, az előző volt az utolsó teáskanna, amit véletlenül elvarázsoltál.

– A tanszéken úgysem fogják elhinni. El tudod képzelni? Akkor be kellene ismerniük, hogy tökkelütött balekok. Te is tudod, hogy bármit megtennének, csak hogy ezt elkerüljék.

– Nem is tudom. Sok ellenséged van. Akadnak köztük olyanok is, akik képesek minden lehetőséget megragadni, hogy rossz fényben tüntessenek fel. És úgy vélem, ennek a célnak tökéletesen megfelelne a pletyka, hogy valamilyen kegyetlen tündérjátékot játszol velünk, és feltett szándékod mindannyiunkat nevetségessé tenni. Nem veszíthetjük el a támogatást, Wendell. Szükségünk lesz a pénzre, ha meg akarjuk találni az ajtódat.

– Ez az egész cseppet sem segít a fejfájásomon – nehezményezte, miközben megfogta a kezem. – Minden rendben, Em. Ez csak szóbeszéd. Mintha neked fontosabb lenne megtalálni azt az ajtót, mint nekem.

– Aligha – feleltem, hiszen állandóan arra panaszkodik, hogy honvágya van.

– Én is így gondoltam.

Elhúztam a kezem, de úgy éreztem, mintha túlzottan felmelegedett volna.

– Természetesen fontos nekem az ajtód. Ez az egyik legérdekesebb rejtély, amivel a pályafutásom során találkoztam, és szándékomban áll megfejteni. Tudod, milyen vagyok.

– Igen. Tudom – felelte mosolyogva.

Ezután nem sokkal magamra hagyott. Szeretett volna aludni egy órácskát az első előadása előtt abban a reményben, hogy attól elmúlik a fejfájása. Én a kávézóban maradtam, megittam a teát, megettem a pirítóst, majd elkezdtem levelet írni Liljának és Margretnek. Rendszeresen tartom velük a kapcsolatot, mint ahogy Auddal és – kissé rendszertelenebbül – Thorával is. Elképzeltem, ahogy Lilja a kandalló mellett ülve kihajtogatja a levelet abban a kis viskóban, ahol Margrettel él. Biztosra vettem, hogy máris elkezdtek felkészülni a hrafnsviki télre.

Lilja és Margret továbbra is nagy érdeklődést mutat Wendell házassági ajánlata iránt, és minden egyes levelükben rákérdeznek, sikerült-e dűlőre jutnom. Eleinte elnagyolt kifogásokkal álltam elő, miért nem tanácsos hozzámenni egy szerzethez, de továbbra is kitartóan faggattak, ezért újabban már csak egyszerűen mellőzöm a kérdéseiket. Mindketten hiányoznak, és nagyon szeretném újra látni őket. Mindig is úgy találtam, hogy Liljával különösen könnyű szóba elegyedni.

Miközben Árnyékkal az oldalamon visszafelé tartottam az irodámba, eloszlottak az aggályaim. Amióta megkaptam a határozatlan idejű kinevezést, az elégedettség köde telepedett rám. Ez minden egyetemi oktató álma, de számomra még többet jelent, mert mindig is Cambridge-et tartottam az egyetlen igazi otthonomnak. A megmunkált ősi kövek a barátaim lettek, az ösvények kellemesen simulnak a talpam alá.

Séta közben az osztályozásra váró dolgozatokra gondoltam, amelyek az asztalomon tornyosultak. Ekkor döbbentem rá, miért találtam olyan ismerősnek a szalagos férfi tekintetét. Számtalanszor néztek rám ugyanígy az élemedett korú professzorok, általában akkor, amikor a tudományos nézeteiket vitattam. Csak a tudósok képesek ilyen csalódottsággal nézni másokra, ez pedig meg is magyarázná a reakciómat, mert egy pillanatra úgy éreztem magam, akár egy zöldfülű egyetemista, aki elfelejtette átrágni magát a kijelölt olvasmányon.

– Hm – dünnyögtem ismét, amikor felelevenítettem magamban a reggeli találkozást.

Próbáltam új oldalról megvizsgálni, de továbbra sem találtam megoldást a rejtélyre, ezért nem foglalkoztam többet vele.

szeptember 14. este

Nos.

Nem is tudom, hol kezdjem.

Az előadóteremben lezajlott rettenetes jelenet tűnik kézenfekvőnek, de a gondolataim megriadnak tőle, akár a halak a vízre vetülő árnyéktól. Fel nem foghatom, hogy tudott Wendell a történtek után álomba merülni, de ide hallom, ahogy békésen horkol a szomszéd szobában. Azt hiszem, ő már csak ilyen, jobban bosszantja a másnaposság, mint egy ellene irányuló gyilkossági kísérlet.

Reggeli után abban a reményben kerestem fel a Drüadológiai és Etnofolklór Múzeumot, hogy adnak nekem párat azokból a tűzőszegekből, amelyekkel a kiállítási tárgyakat szokták rögzíteni, mert valahogy mozdulatlanságra kellett bírnom azt az immár szinte folyton rángatózó nyamvadt tündérlábat. A tűzőszegek vasból készülnek, régi egypennysekből alakítják ki a fejüket, és mivel a szerzetek többsége ki nem állhatja a fémet és az emberek által használt pénzérméket, segíthetnek tompítani a tündértárgyakban esetlegesen lézengő varázslatokat. Ám a kurátor, dr. Hensley segítség helyett vészterhes pillantást vetett rám, majd közölte, hogy híján vannak a becses eszköznek. Dr. Hensley és én nem vagyunk barátok. Nemrég kölcsön akartam kérni tőle valamit Árnyéknak, amit ő nagyon nehezményezett, és a fejemhez vágta, hogy a múzeum nem „a tudósok haszontalan szórakozási lehetőségeinek könyvtára”. Ettől annyira elvesztettem a türelmemet, amennyire azt csak a könyvtárakat érő sértéstől lehetséges, és egy rövid szópárbajt követően haraggal váltunk el egymástól. Azt hiszem, még így is szerencsésnek mondhatom magam, hogy nem portörlő rongyokat utánam dobálva kergetett ki a múzeumból.

Amikor rosszkedvűen berontottam az irodámba, Ariadne már ott várt rám.

– Jól vagy? – kérdezte.

Azt feleltem neki, hogy igen, ennek ellenére rögtön kisietett az előszobába teáért, hiába kiáltottam utána, hogy erre semmi szükség.

Ariadne sok tekintetben hasonlít a bátyámra: kerek arcát és hosszú orrát szeplők borítják, de mogyoróbarna szemét és világosbarna bőrét az anyjától örökölte. A testvéremmel ellentétben, aki kétségtelenül visszahúzódó jellem, az unokahúgomban szinte már aggasztóan túlteng az energia. Ez nem jelentene gondot, ha nem lenne olyan gyakran láb alatt. Ugyanis kinevezte magát a segédemnek, amire én se nem vágytam, se nem törekedtem.

– Egy olyan nagy tudósnak, mint te, mindenképp szüksége van egy famulusra, nem igaz? – vetette fel ártatlan hódolattal nézve rám.

Válaszul motyogtam valamit, és azt kívántam, bár ne lehetne ilyen könnyen legyezgetni a hiúságomat. Igazság szerint nem mindig bánom, ha mellettem van.

– Megtaláltad a Spengler-térképeket? – tudakoltam tőle mit sem törődve a teával és a mellé felszolgált kedvenc kekszemmel.

Goromba modorom nem szegte jókedvét, ami látszólag állandó kísérője. Azonnal az irattáskája mellett termett, és elővett belőle egy mappát, benne két gondosan összehajtogatott pergamennel.

Durcásan megköszöntem. Nem számítottam arra, hogy ilyen hamar rátalál a térképekre.

– Ezek szerint valahol az alagsorban lapultak – állapítottam meg.

Válasz helyett megrázta a fejét.

– Átvitték őket a Történelemtudományi Könyvtárba, a germán kultúrák részlegére. Több könyvtárost is kifaggattam róluk, de amint ezt kiderítettem, már nem volt nehéz rájuk akadni.

– Ah – sóhajtottam lenyűgözve.

Meglehet, hogy Ariadne a legtalpraesettebb diák, akit valaha is tanítottam. Bár ez sajátos módon bosszantó is, hiszen ha szembeötlően ügyefogyott lenne, akkor lenne kifogásom megszabadulni tőle.

– Nem vagy kíváncsi rájuk? – szegezte nekem.

Igazából ekkor már majdnem ugrándozott az izgatottságtól, akár egy feleannyi idős gyerek, és ellen kellett állnom a késztetésnek, hogy a lábára lépve utasítsam rendre.

– Tedd őket az asztalra!

Lefektette a térképeket, a szélüket tündérkövekkel súlyozta le. Végigsimítottam a régi pergamenen. Ezek nem az eredeti példányok voltak, Klaus Spengler készített róluk másolatot az 1880-as években. Az eredeti térképeket Danielle de Grey rajzolta több mint ötven évvel ezelőtt, a holmijai között találtak rájuk, miután 1861-ben nyoma veszett. Azok mára eltűntek, vagy valamelyik egyetemi levéltár mélyén lapulnak.

Amikor megérintettem a térképeket, tekintetem megakadt a bal kezem hiányzó ujján, mint oly sokszor. Wendell felajánlotta, hogy egy bűbájjal orvosolja a helyzetet, fogadkozott, hogy szinte észre sem venném a különbséget, de visszautasítottam. Nem igazán tudom, miért. Azt hiszem, sokat jelent, amire ez az üres tér emlékeztet és figyelmeztet. Wendell szerint ennek az az oka, hogy a tündérbirodalomban töltött idő hátborzongató szuvenírjeként tekintek rá, elvégre nem sok tudós dicsekedhet ilyen tapasztalattal. Ezt a feltételezést hevesen tagadom, bár néha eltűnődöm azon, nem igaz-e mégis.

Az első térkép egy hegyvidéki területet ábrázolt madártávlatból. A rajta lévő egyetlen település egy St. Liesl nevű kis falu volt, amely a hegycsúcsok közötti fennsíkra fészkelte be magát. A második térkép közelebbről és sokkal részletesebben mutatta a falu környékét, jelezve a csapásokat, patakokat, tavakat és egyéb földrajzi képződményeket, már amennyire a berozsdásodott némettudásommal képes voltam megállapítani.

– Még mindig nem tudom elhinni – hüledezett Ariadne, mire összerándultam. Észre se vettem, hogy olyan közel áll hozzám. – Danielle de Grey rajzolta ezeket a térképeket. Danielle de Grey!

Megrándult a szám. Lehet, hogy de Grey nem élvezi a drüadológusok krémjének elismerését, de a bohókás természete és az eltűnését övező rejtély miatt igazi legendává avanzsálódott a tudósok ifjabb nemzedékének körében.[2]

– Szerinted megtudjuk, mi történt vele? – kérdezte Ariadne félhangon.

– Határozottan fennáll a lehetősége – feleltem kitérően, összehajtogatva a térképeket.

– Mikor indulunk?

– Amint Wendell-lel végzünk a szükséges előkészületekkel. Remélem, még ebben a hónapban.

Árnyék felmordult. Az ajtóban ült, tekintetét a folyosó egy pontjára, Wendell irodájának ajtajára szegezte. Eszembe jutott, hogy reggeli közben végig Wendell lába mellett maradt, meg se moccant, ételt sem koldult tőle. Erre több furcsa pillanat és félig megfogalmazódott gondolat kapcsolódott össze egymással a fejemben, akár egy csillagkép, a végeredmény pedig aggasztó mintázatot öltött.

– Ariadne, tegnap este mikor jöttél el a fogadóból?

– Attól tartok, túl későn – grimaszolt. – Amikor felébredtem, nagyon fájt a fejem, de szerencsére a reggeli torna mindig helyre tesz, bármi is történt előző este. Először gyorsan körbefutom Tenant’s Greent, aztán következnek a légzőgyakorlatok, ami…

– Egész este Wendell-lel voltál? Mármint dr. Bamblebyvel.

– Nagyrészt igen – felelt gondolkodóba esve. – De meglehetősen nagy tolongás alakult ki az asztalunknál. Végül átültem a diákjai mellé, hogy a professzorok is elférjenek.

– Mindenkit ismertél? Csak a tanári kar és a diákok voltak ott, vagy a campuson kívülről is érkeztek vendégek?

– Nos, nem is tudom. A legtöbben a drüadológiai tanszékről jöttek, de láttam pár könyvtárost és történelemprofesszort is, akik dr. Bambleby batátai voltak. Aztán ahogy telt az este, már olyanok is felbukkantak, akiket nem ismertem.

– Dr. Bambleby ismerte őket?

Ariadne felnevetett.

– Azt hiszem, az este vége felé már engem sem ismert meg. A legtöbben szintén ilyen állapotba kerültünk. Pompás születésnapi mulatság volt.

Dobolni kezdtem az ujjaimmal az asztalon. Megfordult a fejemben, hogy felkeresem Wendellt a lakásán – de mi szükség lett volna ilyesmire? Hogy meggyőződjek arról, nem esett semmi baja? Egy tündérkirálynak?

Mielőtt dűlőre juthattam volna a kérdésben, lépteket hallottam a folyosó felől. Meglehetősen nehéz lépteket, amelyekhez szintúgy nehéz, már-már horkolásnak ható sóhajok társultak. Árnyék morogni kezdett, én pedig félig-meddig arra számítottam, hogy mentem beront az irodámba valamilyen rémséges tündérfenevad, mire Ariadne gyorsan felvilágosított.

– Ez a tanszékvezető lesz – dünnyögte. – Korábban is keresett, nagyon bosszantja valami.

Másodpercekkel később csakugyan a tanszékvezető csörtetett be az irodámba.

Dr. Farris Rose már több mint tíz éve vezette a tanszéket. Letitia Barristertől vette át a stafétát, akit magával ragadott egy rém a Hebridákon, és amikor pár héttel később előkerült, már nagyjából kilencvenéves lehetett (negyvennyolc éves korában tűnt el). Rose pocakos férfi, akinek sörényszerű, ősz hajfüggöny keretezi kopasz fejtetőjét, és – a drüadológusokra jellemző módon – nem lehet megállapítani a korát, bármennyi lehet ötven- és hetvenvalahány között. Még a tudósok közössége is különcként tartja számon, mert folyton kifordítva hordja a ruháit – ami bár segít abban, hogy elkerülje a szerzetek figyelmét és megzavarja a varázslataikat, általános gyakorlatként alkalmazva kissé esetlen dolog –, és annyi érmét varr a bélésbe, hogy minden hirtelen mozdulatra csilingel. Testét a csuklójától kiindulva az ég tudja, meddig tetoválások borítják, amelyek állítólag oltalmat nyújtó jelképek. Még nem láttam őket teljes valójukban, de a diákság és a tanári kar egy része is élénk találgatásokba bonyolódik a végpontjukat illetően. Rose kiterjedt munkásságát nagy tisztelet övezi – végtére is ő dolgozta ki a homokkőelméletet[3] –, de nincs sok barátja, és a pletykák szerint csak vonakodva nevezték ki tanszékvezetőnek, mert rajta kívül egyetlen arra érdemes tudós sem vágyott erre a pozícióra. Ugyanakkor ebben nincs semmi különös, a drüadológusok elsöprő többsége macskaként éli az életét, folyton szemmel tartva és ellenségesen méregetve a többieket.

Azonnal egyértelmű volt, hogy Rose-t csakugyan bosszantja valami, és hogy erről én tehetek. Amikor megpillantott, meg sem tudott szólalni, csak lehajított egy nagy könyvet az asztalomra, ezzel pedig sikerült levernie róla a teástálcát. Ariadne halkan felkiáltott, és gyorsan ott termett, hogy összeszedje a csésze darabjait.

– Mi az ördög…! – kezdtem.

– Hol van? – szegezte nekem Rose a kérdést. Sápadt bőrét pír öntötte el. – Maguk ketten nagyon egy húron pendülnek.

– Fogalmam sincs – feleltem jegesen, mert természetesen csak egyetlen személyre utalhatott. Ezután észbe kaptam, és Rose pozíciójára tekintettel nyugodtabb hangnemben folytattam. – Lesz egy előadása nagyjából egy óra múlva, előtte beszélhet vele…

– Hagyjuk – vágott közbe. Ekkor jöttem rá, hogy amit először dühnek hittem, az valójában valamiféle önelégült diadal. – Talán jobb is így. Végtére is önt külön kell elbocsátanom.

Mozdulatlanná dermedtem. Egy ideig semmi mást nem lehetett hallani, csak a porcelán csörömpölését, mert Ariadne még mindig a csésze darabjait szedegette a padlóról.

– Micsoda?

– Nem most rögtön – tette hozzá kelletlenül. – Még össze kell gyűjtenem a bizonyítékokat, utána pedig bemutatni őket a tanszék elöljáróinak. De holnapra rendkívüli ülést hívok össze. Kétség sincs afelől, hogy a többiek is egyet fognak érteni velem.

Úgy éreztem magam, mintha egy erőteljes áramlat egyre messzebb sodort volna a parttól. Az volt a legrosszabb, hogy teljesen kiürült a fejem. Az összes aprólékosan elrendezett gondolatom és elméletem cserben hagyott.

– Határozatlan idejű kinevezésem van, nem teheti meg, hogy csak úgy…

– Hogy lehet ennyire ostoba? – kérdezte olyan megvetően, hogy meghűlt az ereimben a vér. – Természetesen megtehetem, ha kötelességszegés történt. És ahogy említettem, van rá bizonyítékom.

Állával a könyv felé bökött, amiről teljesen megfeledkeztem. Remegő kézzel nyitottam ki. Egybekötött folyóiratokat, A drüadológia elmélete és gyakorlata tizenhetedik kötetét tartalmazta 1908-ból. Észrevettem, hogy megjelölt benne két cikket, mindkettőt Wendell írta.

Halkan felnyögtem.

– Szóval a fekete-erdői expedícióról van szó.

– Nem. Nem sikerült minden kétséget kizáróan bebizonyítanom, hogy meghamisította az ottani megfigyeléseit. A legtöbb sikeres sarlatánhoz hasonlóan ő is ügyesen el tudja tüntetni a nyomokat. De olykor-olykor hibázik. – Ezután a tartalomjegyzékre mutatva hangosan olvasni kezdett. – „Mindenki jól jár – Bizonyíték a kandallómanók állattartó hagyományára a walesi lápon”. Ebben a cikkben Bambleby azt állítja, hogy egyszerű házitündérek felelnek azért, hogy elkergessék a farkasokat a birkáktól. Feltételezem, seprűkkel és porolókkal? Beszéltem azokkal a gazdákkal, akiket állítólag ő is kifaggatott. Azért nincs gondjuk a farkasokkal, mert évtizedekkel korábban kilőtték az összeset. A másik cikkben pedig azzal dicsekszik, hogy rengeteg tündérkövet fedezett fel a Dolomitokban, ami szerinte azt bizonyítja, korábban előkelő tündérek harcoltak ott egymással. Lefizetett néhány helyi kőművest, hogy egy adott mintázatot követve helyezzék el a köveket. Többségük nem akart beszélni róla, de a pletyka elterjedt a falu lakói között, és végül sikerült szóra bírnom az egyik mestert.

Nagy puffanással becsuktam a könyvet. Mindig is félelemkeltő alaknak tartottam Rose-t, még úgy is, hogy alig érintkeztem vele, ezért nehezen tudtam megszólalni, amikor ott állt előttem és ellenségesen nézett rám. Ahogy kinyitottam a szám, a hangom erőtlennek tűnt Rose zengzetes baritonjához képest, amely pódiumokért és előadótermekért kiáltott.

– Mi közöm nekem ehhez? Egyik cikk sem említi a nevemet. Nem tudok nyilatkozni a hitelességükről, és ön az ostoba, ha azt hiszi, ellehetetlenítheti a pályafutásomat amiatt, hogy kikkel barátkozom.

Erre halványan elmosolyodott.

– Átnéztem a ljoslandi szerzetekről szóló cikkét, amiről maguk ketten olyan nagy csinnadrattával számoltak be idén Párizsban. Sületlenség az egész.

Ettől tátva maradt a szám. A harag megkönnyebbülést hozott, hisz sokkal jobb volt annál a hideg rémületnél, amely előtte elragadott.

– Sületlenség? Mégis hogy merészeli…

– Hogy merészelem? Amilyen nevetséges állításokat fogalmazott meg, teljesen elképeszt, hogyan gondolhatta, hogy elkerülheti a felelősségre vonást. Egy elcserélt gyermek, aki lidérc módjára viselkedik? Akkora varázserővel bíró szerzetek, hogy még a sarki fényt is elő tudják idézni? Teljes badarság.

– Ha megkérdezi Hrafnsvik lakosait, ők is el fogják mondani, hogy…

– Senkit sem kell megkérdeznem. Ez beleillik abba az általános mintázatba, amit Bamblebytől megszokhattunk. Légből kapott, észszerűtlen állítások, amiket semmilyen korábbi tudományos munka nem támaszt alá.

– Azért próbál meg eltávolítani a helyemről, mert észszerűtlennek tartja a szerzetek viselkedését? – Tetőtől talpig végigmértem, és közben azon gondolkoztam, hogy tudtam valaha is felnézni erre az emberre. – Az enciklopédiámról van szó, ugye?

Erre megkeményedtek a vonásai.

– Nincs ínyemre, amire céloz, Emily.

Hitetlenkedve felnevettem.

– Nincs ínyemre, hogy szakmai kötelességszegéssel vádol.

Reakciója igazolta a gyanúmat. Az én fülembe is eljutott a szóbeszéd, amely szerint Rose a saját szerzetenciklopédiáján dolgozott, és hogy ez a munka a pályafutása nagy részét végigkísérte. Egy szóval sem említette nekem a könyvem megjelenése előtt vagy után, de azóta határozottan fagyosabb lett köztünk az egyébként sem baráti viszony.

– Nem kívánok semmilyen kellemetlen dologra utalni, ezért csak annyit mondok: neheztel rám. Éveket áldozott a saját enciklopédiája megírására, mint mindig, túl sokat töprengett az apró részleteken, és annyira elvakította a saját önhittsége, hogy eszébe sem jutott, más megelőzheti. Előnyére szolgálna, ha romlana a megítélésem, nem igaz? Már sokszor megfogalmazódott bennem, uram, hogy mi, tudósok hiába ingatjuk a fejünket a szerzetek erkölcsi érzékének hiánya miatt, ha sokszor még őket is alulmúljuk.

– Elég. – Olyan fagyosan ejtette ki ezt a szót, hogy önkéntelenül is összerezzentem. – Fogalma sincs, miről beszél. Ahelyett, hogy kemény munkával szerzett volna magának hírnevet, megtévesztések árán lépett előrébb a ranglétrán, és emiatt számolnia kell a következményekkel.

Hátat fordított, és távozni készült, ami meglehetősen színpadiasra sikeredett, bár nem voltam olyan hangulatban, hogy megmosolyogjam. A hányinger kerülgetett.

Megállt a küszöbön.

– Bamblebynek ma lesz egy előadása, nem igaz? Lehet, hogy beülök megnézni.

Még jobban émelyegtem. A tanszék idősebb tagjai időnként ellátogatnak az előadásokra, hogy értékeljék őket. Az ebből nyert információ az éves teljesítményértékelésünk részét képezi. Ugyanakkor kétség sem fért ahhoz, hogy Rose-t más szándékok vezérlik. Szinte láttam magam előtt, ahogy Wendell nevetséges állításokkal szórakoztatja a diákjait, vagy alapvető kérdésekben téved, mert egyszerűen nem hajlandó kinyitni egyetlen olyan tankönyvet sem, amelyet saját maga kötelező olvasmányként ír elő a hallgatóság számára. Még arra is képes lenne, hogy egy délutáni szunyókálás miatt ne jelenjen meg a saját óráján. Bármit el tudtam képzelni róla.

Reakcióm láttán Rose kissé elmosolyodott, majd elrobogott. Nevetséges kifordított köpönyege csörgött, ahogy az ajtófélfához ért. A sápadt Ariadne még mindig a földön kuporgott a törött csésze és a szanaszét heverő kekszek között. Sokáig bámultunk egymásra némán.

Wendellt nem találtam a lakásán, vagyis más helyet választott a szendergéshez. Egyik kedvence a Brightwell Green csendes oldalán álló fűzfa árnyéka volt, másik pedig egy eldugott pad a folyó melletti nyárfaligetben. Ariadnéval különváltunk, hogy mindkettőt felkeressük, de Wendell vagy meggondolta magát a szunyókálással kapcsolatban, vagy új rejtekhelyet talált magának, mert nem akadtunk a nyomára. Némi bizonytalan zsörtölődés után az előadóterem felé vettem az irányt.

Wendell már javában beszélt, ami azt jelentette, hogy időben kezdett. Ettől legalább kicsit megnyugodtam, bár tudtam, ez önmagában nem fogja megmenteni. Amikor helyet foglaltam az amfiteátrumszerű terem hátuljában, észrevettem, hogy Rose sokkal lejjebb, majdnem legelöl ül. Egy jegyzetfüzet és egy toll hevert előtte, és áradt belőle a rosszindulatú nemtörődömség. Minden az ellenséges szándékairól árulkodott. Azt hiszem, ha Wendell nyakkendője félrecsúszott volna, azt is bizonyítéknak tekintené ellenünk.

Ami Wendellt illeti, neki fogalma sem volt, mekkora veszélyben forog. Fel s alá járkált, alig nézett bele a kezében tartott jegyzetekbe, és látszólag a Csatorna-szigeteken talált tündérhalmokról beszélt. Azért mondom, hogy látszólag, mert több ponton félbeszakította az előadását, és bár alkalmanként lényeges részletekkel is gazdagította, a kitérők miatt nehezen lehetett követni a vezérfonalat. Korábban is láttam már őt tanítani, és természetesen több konferencián is megfigyelhettem, ezért tudom, hogy általában fontosabb neki a forma, mint a tartalom, ám most még saját magához képest is összeszedetlennek találtam. Időnként megállt, hogy felírjon valamit a táblára, majd a válla mögé hajította a krétát.

– Elnézést, professzor – emelte fel a kezét egy diáklány az első sorban.

A mellette ülők a barátai lehettek, gyakran oldalba bökték egymást, és sokszor törtek ki halk kuncogásban. Többségük fiatal nő volt, de akadt köztük pár férfi is. Állukat a tenyerükre támasztva legeltették Wendellen a szemüket, és egymás között pusmogtak.

– Igen? – kérdezte Wendell.

Mintha örömmel vette volna, hogy félbeszakítják, és a lehetőséget kihasználva a pulpitusnak dőlt, majd masszírozni kezdte az orrnyergét.

– Mióta tanulmányozza a szerzeteket? – érdeklődött a diák. Alig egy-két évvel lehetett idősebb Ariadnénál. – Hiszen olyan elképesztően fiatalnak néz ki.

Félreérthetetlen hangszíne nagy vigasságra adott okot az első sorban ülő csoportnak és a terem többi részén elhelyezkedő pár másik diáknak is. Wendell vagy figyelmen kívül hagyta a hangszínt és a kuncogást, vagy – mint ahogy azt valószínűbbnek véltem – túlságosan lefoglalta a saját szenvedése ahhoz, hogy feltűnjön neki az ilyesmi. Tovább dörzsölte az orrát, és a pulpitusra könyökölt.

– Néha egy örökkévalóságnak tűnik – válaszolt, mire a közönség nevetésben tört ki.

Rose hátradőlt a széken, csalódottnak tűnt.

Wendell folytatta az előadást, de átugrotta Guernsey zöldfogújait, amit meglehetősen furcsának találtam, ám hamar kitaláltam az okát: mindössze felületesen ismeri a Csatorna-szigetek folklórját, csakúgy, mint a saját szülőföldjén kívül eső legtöbb térségét. Sajnos Rose-nak is feltűnt a kihagyás, és rögtön le is csapott a lehetőségre.

– Bambleby professzor – szólalt meg olyan ércesen, ahogy a saját előadásain szokott. – Ki dokumentálta először Guernsey zöldfogújait?

– Ah.

Wendell kissé oldalra biccentette a fejét, tekintete tétován pásztázta a termet, mintha már a nyelve hegyén lenne a válasz. Korábban semmi jelét nem adta annak, hogy feltűnt volna neki a jelenlétem, de ekkor tévedhetetlenül rám nézett. Walter de Montaigne – tátogtam neki.

– Ha jól emlékszem, Walter de Montaigne.

Rose elbiggyesztette a száját, majd firkált valamit a jegyzetfüzetébe. Wendell szemébe nézve a tanszékvezető felé biccentettem, próbáltam jelezni, milyen nagy a baj. Ez éppolyan jól sikerült, ahogy arra számítani lehetett. Wendell üres tekintettel nézett rám.

Ismét beszélni kezdett, de amint megszólalt, villódzni kezdtek a lámpák.

– Átkozott elektromosság – motyogta. – Fel nem foghatom, miért kellett annyi pénzt elpazarolni egy olyan rendszerre történő átállásra, ami éppannyira megbízható, mint egy muskéta. Nos, gond egy szál se, ablakaink még vannak. Folytassuk a nehézségek ellenére is, akár a somerseti könyvkoboldok, akik csak az éjszaka sötétjében dolgoznak. Elnézést kérek, amiért nem tudok mézes tejjel szolgálni.

Erre még többen felnevettek. Kezdtem azt hinni, hogy talán Wendellnek sikerül menteni a helyzetet. Természetesen ebben a pillanatban figyeltem fel a fényekre.

Nem a fejünk fölött elsötétedő lámpákra, hanem a hátsó ajtó alól besodródó csillogó porszemcsékre. Wendell még nem vette észre őket, de pár diák igen, és máris elkezdtek egymás közt pusmogni. A szemcsék olyan fényesen világítottak, hogy amikor rájuk néztem, sötét foltokat égettek a retinámra.

Hátratoltam a székemet, és ekkor mintha minden lelassult volna, akárha valamilyen ragacsos nedvben rekedt volna az idő. Egy pillanattal utánam Rose is felállt, arcáról ekkorra eltűnt a megvetés. Találkozott a tekintetünk, és abban a pillanatban szó nélkül is megértettük egymást. Kinyitotta a száját, hogy elkiáltsa magát.

De ekkor kivágódott az ajtó.

Tündérek özönlöttek a terembe olyan némán, akár a szél lehelete. Négyen voltak, vagyis nem, nem is négyen, hanem öten, és olyan összhangban mozogtak, mint a hullámzó víz. Túlméretezett árnyékköpönyeget viseltek, ezért nem lehetett pontosan nyomon követni a mozdulataikat. Egyszer fodrozódó sötétségnek látszódtak, máskor pedig négykézlábra ereszkedve vonultak, akár a farkasok, hosszú pofájukban csillogó fogakkal.

Tudtam – már rájöttem –, hogy szürke sheerie-k, azaz a csapatokban közlekedő ír tündérek egy fajához tartoznak. A szürke sheerie-k a mocsárlakó fivérekkel ellentétben életveszélyes lények, akiket általában előkelő tündérek bérelnek fel orgyilkosként. A felettük imbolygó fénnyel vakítják el az áldozatukat, mielőtt lesújtanának rá.

A teremben kitört a zűrzavar, kiabálni kezdtem a diákoknak, hogy takarják el a szemüket, de Rose a székére állva mennydörgő harsogásban tört ki.

– Fussanak az életükért!

Ez sokkal hasznosabbnak bizonyult. A diákok sikoltoztak, egyik felük az ajtó felé rohant, másik felük a kertre néző nagy ablakokat célozta meg. Feltehetően ez mentette meg őket attól, hogy agyontapossák egymást, mert így két további kijáraton tudott kiáramlani a sokaság. Ennek ellenére több diák is elesett és az asztaloknak ütközött, mások pedig olyan vehemenciával vetették ki magukat az ablakon, hogy a kacsaúsztatóban kötöttek ki.

– Wendell! – kiáltottam, mert természetesen érte jöttek a szürke sheerie-k.

Azt hiszem, egyedül azért nem támadtak rá rögtön, mert két diák menekülés közben nekiütközött, így mindhárman elestek, és Wendell került a kupac aljára. A szürke sheerie-k nem látnak, szag alapján találják meg az áldozatukat, akár a farkasok.

Mivel a folyosót eltorlaszolták a diákok, az asztalokon átmászva leereszkedtem a padlóra, miközben az egyik hatalomszót ismételgettem. Fogalmam sem volt, hogy a szokásos láthatatlanság mellett szagtalanná is tesz-e, de úgy tűnt, a tervem bevált, mert a sheerie-k egyáltalán nem vettek rólam tudomást. Egyikük hátborzongató, félig emberi, félig állati üvöltésben tört ki, majd szétoszlottak a teremben, és közben pofájukkal a diákok felé kaptak. A padlót, a levegőt, a sarkokat szimatolták. Vadásztak.

Wendell lelökve magáról a diákokat felállt. A hozzá legközelebbi sheerie megperdült, és Wendellt hirtelenjében egy apró fénypontokból álló felhő vette körbe. Mintha muslicák sereglettek volna köré.

De én ekkorra már lerántottam Rose-ról a köpönyegét – a tanszékvezető úgy köpködött és rikácsolt, akár egy gyerek, túlságosan megdöb bent ahhoz, hogy megállítson –, és Wendell fejére hajítottam. Mintha ezzel elfújtam volna egy gyertyát. Amint az érmékkel teletömött köpönyeg a tündérfényekre borult, azok azon nyomban kialudtak.

– Köszönöm, Em – hálálkodott Wendell félrehajítva a köpönyeget.

Ezután hirtelen szédelegni kezdtem, és összezavarodtam. Wendell ekkor megragadott és magával rántott, hogy ne tudjon elkapni a minket célba vevő sheerie, csakhogy mindezt olyan gyorsan tette, hogy semmit sem láttam.

– A szót! – hallottam a hangját a fülemben.

Ekkor észbe kaptam, kinyitottam a szám, és ismét kántálni kezdtem. Egy pillanattal később a táblának koccant a hátam. Wendell arrébb lökött, hogy kikerüljek a harc sűrűjéből, és máris továbbállt. Bizsergett a bőröm, és úgy éreztem, mintha egy szellem ért volna hozzám.

– Ceruzát! – kiáltotta, miközben átugrott egy asztalon. A sheerie, aki rátámadt, az asztalnak ütközött, majd Rose felé gurult, aki ismét felvisított. – Dobd ide az egyik ceruzádat!

– Elment az eszed? – kiáltottam, miközben kivettem egy ceruzát a köpönyegem zsebéből, és a feje felé hajítottam.

A ceruza még azelőtt átalakult, hogy eltalálta volna. Megnyúlt és villódzott az árnyak között: kard lett belőle. Ekkor már bántam, hogy a fejét céloztam meg, de ő olyan elegánsan kapta el, akár egy képzett kardforgató, mert természetesen az is volt.

Miközben a karddal hadakozó Wendellt figyeltem, olyan érzésem támadt, mintha egy ágról ágra ugráló madarat néznék. Volt benne valami gondolatokat nélkülöző, ösztönös vonás. Mintha kevésbé lett volna önmaga kard nélkül, és a kardforgatás visszajuttatta a számára legtermészetesebb közegbe.

Beledöfte a pengét a legközelebbi sheerie-be, és még mielőtt az összerogyott volna, Wendell megperdült, és a mögötte lévőre is lesújtott, kettéhasította, akár egy túlérett gyümölcsöt. A másik hárommal éppilyen könnyedén bánt el.

Ekkorra a diákok többsége már elmenekült, de páran hátramaradtak, és a terem hátsó részében, az ajtónál botladoztak.

– Fussatok! – kiáltottam rájuk. Továbbra se mozdultak, csak aggodalmas és riadt arccal figyelték a jelenetet, mintha azon gondolkoznának, hogy megpróbálnak segíteni. – Többen vannak! – tettem hozzá.

Ezzel sikerült menekülésre bírni őket. Természetesen nem tudtam kitörölni az emlékezetükből, amit láttak, de legalább egy sötét teremben, és tőlük messze zajlottak az események.

Wendellre néztem. Egyik kezével az asztalra támaszkodott, és a szemét dörzsölte. A hóna alá dugta a vértől pirosló kardot, akár egy esernyőt.