Table of Contents

- Az utolsó vendég

- A Doktor Hoffer

- A mesélő cipők

- A születés jogán

- „…ez már nem fér föl!...”

- A pince fogságában

- A bosszantó udvarló

- Professzor Steinbach

- Szerelmi logaritmus

- Szomszédszerelem

- Hívatlan vendég

- Aranykalitka

- Nóri

- Zuhanás

- Kedves Eszter!

- Lépcsőház

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

LÉPCSŐHÁZ

Hári Tamás

Copyright © Hári Tamás 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-151-5

A borítót HÁRI TAMÁS tervezte

Lektorálta: Sipos Bettina

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Ez a néhány sor csupán a fantáziám szüleménye. Ha mégis felfedezni vélnél bármilyen hasonlóságot a valósággal, hidd el, csak a képzeleted játszik veled!

Tartalom

Az utolsó vendég

A Doktor Hoffer

A mesélő cipők

A születés jogán

„…ez már nem fér föl!...”

A pince fogságában

A bosszantó udvarló

Professzor Steinbach

Szerelmi logaritmus

Szomszédszerelem

Hívatlan vendég

Aranykalitka

Nóri

Zuhanás

Kedves Eszter!

Lépcsőház

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Az utolsó vendég

A zötyögő konflis zörögve rázkódott a kockaköveken. A lovak patáinak ütemes kopogása messzire elhallatszott a szűk utcákban. A harmincas éveiben járó nő hosszú estélyi ruhában ült a jármű belsejében, kihúzott derékkal, mint valami előkelő vendég. Arcán a részegség mámora tartóssá varázsolta a mosolyt. Halkan dúdolta az utolsó dalt, amit az estélyen hallott és közben az járt a fejében, hogy milyen nagyszerű érzés volt kipróbálni az ópiumpipát abban a lebujban. Valami ócska helyként gondolt rá, mert bár fényes díszletté igyekeztek varázsolni a belső teret, mégis voltak árulkodó jelek, amik megmutatták az igazságot. Az ezüst helyett alpaka, vagy ón gyertyatartók itt-ott kopott aranyozással, vagy a helyenként lyukas terítők és zsírfoltos szalvéták stigmaként jelezték a figyelmes szemnek, hogy hova is jött. Ugyanakkor fantasztikus volt a zene, hiszen a zenekar akár egész éjjel húzta, ha kellett és sohasem fogyott ki a jó minőségű pezsgő. A kábulat nem vonzotta igazán, csak egy barátnője unszolására mentek át abba az oldalsó kis helyiségbe, ahol mindig rendelkezésre állt egy kis mákony és aki nem akart az ópium pipába beleszívni, annak az is elég volt, ha egy mélyet szippantott a szoba levegőjéből.

Egy magasrangú vendégének a születésnapját ünnepelték, aki sűrűn visszajárt hozzá és aki ezért meghívta Őt is. Rendesen berugott és igazán fess férfiakkal táncolt és a hallatlanul mély és elhúzódó részegség mellé a grog hatása szinte lebegéssé varázsolta az éjszaka hátralévő részét.

Az iparmágnás, akinek a születésnapja volt, valóban sűrűn jött hozzá és Ő bizony jó prostituálthoz híven minden kívánságát teljesítette. Még akár a különlegeseket is. Luxus kurva volt és ezt igazából nem is titkolta. 16 éves kora óta rengeteget dolgozott azért, hogy idáig eljusson. Kizárólag a felsőtízezer igényeit elégítette ki, bármilyen extrém volt is a kérés. Soha nem volt rá panasz, a férfiak kézről kézre adták a nevét és a címét.

Ha visszaemlékezett, mindig eszébe jutott, hogyan is kezdődött minden. Mikor mosónő anyja tüdővészben meghalt, Ő magára maradt. Apja sose volt, mióta az eszét tudta, az anyjával élt. Be akart állni a helyére a mosodába, de egy nagydarab asszonyt előbb felvettek, így hamar nincstelenné vált. Éhesen bolyongott a kis utcákban, nem volt hol aludnia. Végül egy parkban húzta meg magát. Egy padon próbált ülve aludni, olyan tartással, mintha csak üldögélne, nehogy valami buzgó parkőr kidobja. Akkor lépett hozzá oda az a férfi. Kedves hangon szólt hozzá, mintha az ajánlata egyeltalán nem lett volna szokatlan. Még érintetlen volt, így aztán ügyetlen is, de mindenre elszántan látott neki, hogy teljesítse az úr kérését. Megkérdezte tőle, hogyan kell és ott a padon mindent megtett neki, amit kért. Akkor nem számított már neki semmi, nem a józan ész vezette, hanem a testét addigra teljesen eluraló, szédítő, mardosó éhség. Aztán az az ember lakást bérelt neki és onnantól hetente többször is meglátogatta. Türelmesen tanította meg mindenre, és Ő lelkesen tanult, mert ez jelentette számára a túlélést. Ráadásul be kellett ismernie magának, hogy igencsak élvezte is a dolgot. Egy jó hónap elteltével kérdezte meg tőle először, hogy mi lenne, ha más férfiak is meglátogatnák. Kezdetben tétovázott, de mikor a férfi azt mondta neki, hogy vagy beleegyezik, vagy elmegy, némán bólintott. Soha nem csapták be egymást, feleztek a pénzen. Annyit megtanult az anyjától, hogy élére állított minden garast és így tudta megvenni a saját lakást abban a modern, új házban és már nem függött többé senkitől. A férfi egyengette az útját, hozta a vendégeket, de mikor néhány év elteltével kerítésért becsukták, újra magára maradt. Szerencséjére addigra már kiépült a vevőkör, így egyedül is tudta folytatni, amit elkezdtek.

Aztán jött az a lány, Pollynak hívták és társulást ajánlott. Akkor kezdődött csak igazán a valódi éjszakai élet. Hamarosan rájött, hogy egy jóadag pezsgővel sokkal könnyebb elviselni a sokszor öreg, izzadt, kövér férfitesteket, ahogy a meztelen bőréhez értek. Kétszer teherbe is esett, nem lehetett megmondani, kitől, de nem is számított. Némi pénzért egy angyalcsináló öregasszony egy külvárosi sötét bérház dohos, földszinti lakásában gyertyafény mellett elintézett mindent. Polly-t végül egy gazdag ügyfele megkérte és Ő boldogan igent mondott. Így nem dolgoztak már együtt tovább, de mulatni ezután is együtt jártak és sokszor vadul vetették bele magukat a pezsgőtől mámoros éjszakákba.

A konflis megdőlt az egyik kanyarban, majd hintázva kereste megszokott helyét a négy kerék felett, míg helyre nem állt a monoton zötyögés. Csak egy-egy ablakban látszott némi fény, ahol talán beteg gyermek mellett virrasztottak, vagy haldokló öregember olvasgatott, álmatlanul várva sorsa beteljesülését. Már nem voltak messze, ezt tudta a kanyarból, hiszen már számtalanszor ülte végig az utat egy konflisban. Az ópiumtól minden nagyobb döccenésnél hangosan felkacagott, mint egy gyerek a vurstliban és talán nem is volt igazán magánál, mert képtelen volt összerendezni kuszán csapongó gondolatait. Céltalanul ment hazafelé, hiszen álmos, vagy éhes nem volt és senki sem várta, mégiscsak úgy érezte, hogy itt az ideje indulni, amikor otthagyta az éjszakai mulatságot.

A jármű fékezni kezdett, és lassan megállt. A kocsis harsány vezényszavát a lovak nyerítése viszonozta. A nő lenyomta az ajtó kilincsét és kilépett az utca kövére. Nehézkesen bukdácsolt előre a pezsgőtől a báli cipőben és kézitáskájából pénzt előhalászva kifizette az unott kocsist, aki egykedvűen bámult maga elé. Szemmel láthatóan belefásult abba, hogy a gazdagok mellett a titkaikat is fuvarozza.

A nő tántorogva nyomta be az óriási fakaput, ami nyikorogva engedelmeskedett. A külsejére faragott oroszlánfej loboncos, démoni arcnak sejlett a sötétben. Ezen is csak mosolygott legyintve és elindult a lépcsőn felfelé. A harmadik foknál aztán megtorpant, mert úgy érezte, lejtővé folynak össze a márvány lépcsőfokok. Hangosan vihogva kapaszkodott a kovácsoltvas korlátba és lépkedett tovább. Még a holdfényben hosszan elnyúló árnyékát is kinevette. Kulcsa elővételére, az ajtó kinyitására nem is igazán emlékezett, egyszer csak már bent volt a lakásban. Fáradtan rogyott le a kisszalonban a fotelba és rúgta le a cipőjét. A holdfény éppen bevilágított az ablakon, lámpaként nyújtva nappali fényt az apró szalon bútoraira. A nő a háta mögé hajította az apró retikült és vigyorogva hunyta be a szemét. Kényelmesen elnyújtózott a fotelben, amikor valaki megzörgette a bejárati ajtót.

Először azt hitte, hogy csak álmodik, de a zaj megismétlődött. Meglepődve tápászkodott fel, hiszen nem várt senkit. Nem is tárta ki a masszív tölgyfa ajtót, csak az apró kémlelőnyílást húzta el és lesett ki rajta. A túloldalon egy ötvenes éveit taposó férfi állt drága kasmír öltönyben. Nyakában selyemkendőt viselt, haját igényesen hátra fésülte. Ápolt volt, mindjárt látszott, hogy nem szénhordásból él.

A nő szélesre tárta az ajtót és arrébb lépett, a férfi pedig szótlanul jött be a lakásba. Megismerte Őt, volt már nála többször is. Furcsa fétise volt, aktus közben sokszor fojtogatta. Nem Ő volt az egyetlen, a férfiak szeretik így kimutatni felsőbbrendűségüket az éppen meghágott nővel szemben. Kibírható volt, és ráadásul dupla pénzt lehetett kérni érte. Ez is gazdag volt, bár nem tudta, miből élt, de a tárcája vastagon tele volt és a borravalót sem sajnálta soha. Igaz ugyan, hogy ilyenkor még sohasem jött. Különböző időpontokban érkezett meg mindig, de csakis nappal. Talán családos volt, vagy a fene tudja, miért.

A férfi némán a szalon felé mutatott, és beléptek a helyiségbe. Ahogy levette a zakóját és a fotel támlájára dobta, a nő is mosolyogva vetkőzni kezdett. Nem volt szégyenlős, a meztelenség volt a „munkaruhája”. A férfi a kanapéra mutatott, és Ő szétvetett lábakkal ült fel a bútorra. Magát megadva, széles mosollyal az arcán úszott a történések folyamán. A férfi szemlátomást izgatott volt. Elé térdelt és épp csak annyira tolta le a nadrágját, hogy a már ágaskodó hímtagja előbukkanjon a textil alól. Mohón be is hatolt a nő testébe és ütemesen mozogni kezdett.

Talán az ópium és a pezsgő együtt tette, de a nő nem érzett egyeltalán semmit. Csak az ütemes lökéseket érzékelte és mikor behunyta a szemét olyan volt, mintha még mindig a konflisban ülne. Csak utazott a rázkódó köveken és azt sem vette igazán észre, mikor a férfi kezei a nyaka köré fonódtak. Éppen levegőt vett, amikor elkezdődött a szorítás. Úgy érezte, mintha bent tartaná a levegőt és úgy merülne a víz alá. Gondolatban meztelenül lebegett egy medence hűvös vizében alámerülve. Behunyt szemmel élvezte, ahogy a szél keltette hullámok lökdösik. Kisvártatva a szorítás engedett és most olyan volt, mintha újra gyerek lenne. Mintha futott volna a többi gyerekkel, talán egy karikát hajtva és kifulladt volna a mozgástól. Éppen csak kifújta magát, és újra a medence vizében volt. Egyre erősebb hullámok lökdösték, egyre vadabbul taszigálva meztelen testét és talán csodálkozott is egy kicsit, hogy miért nem érte még el a medence falát. A világ hófehérré vált. Fényes volt és fehér. Egyre feszültebb volt, már nem akart fürödni többet. A hullámok sem taszigálták. Végigkúszott a testén a rémület. Épp csak felemelte a karjait, amikor minden elsötétült. Fáradt volt, már csak aludni akart. Az ópium és a férfi mosolyogva segítették át a halálba.

Az utolsó vendég elengedte az ernyedt testet. A még meleg arcra vékony nyálcsíkot húzott a végső mosoly. A halott nő az oldalára dőlt a kanapén. A férfi meg sem próbálta megmenteni, vonásai diadalittasak voltak. Elvette, ami jár! Nem érzett lelkifurdalást. Megigazította a ruháját és kilépett az ajtón. A test már csak névtelen tárgyként hevert a holdfényben.

A Doktor Hoffer

Éva a villamoson ült. Jó néhány megálló volt addig, amíg átért a 8. kerületbe, volt ideje gondolkodni. Míg mások vidáman beszélgettek, vagy egy újságot lapozgattak a járművön, addig neki azon járt az esze, hogy hogyan kerülhetett ekkora bajba.

Cselédlányként dolgozott egy gazdag házban, a Hűvös-völgyben. Igazán szép környék volt, de nagyon messze esett a belvárostól. Egy bankigazgatónak és a feleségének tálalt az étkezéseknél, illetve végzett még ház körüli teendőket. Jó sora volt, mert volt szakácsnő és takarítónő is, így nem kellett beleszakadnia a munkába. Lassan teltek a napok, mert az uraság egész nap nem volt otthon, az asszony meg szinte ki se lépett a szobájából. A fő étkezéseken kívül csak nagy ritkán csengetett és kért egy csésze teát. Különben nem sok vizet zavart.

A takarítónővel nem voltak különösebben jóban, mert csak hetente kétszer jött. Nem csacsogott, elvégezte a dolgát és ment is. Ellenben Kati, a szakácsnő, aki amúgy elég morcos fajta volt, szeretett mindenről és mindenkiről, lehetőleg mindent tudni. Soha nem derült ki, hogy jelent-e valakinek, de akit csak lehetett, kifigyelt a konyhaablakból. Előfordult, hogy Éva az egyik ajtó előtt találta, amint éppen a kulcslyuknál hallgatózott. Igazán nem szerette a fajtáját. Az ilyenek folyton össze-vissza pletykáltak. Nem lehetett tudni, nem sodorja-e bajba Őt is egyszer.

Ő nem igen ment soha sehova, ha nem volt rá szükség, többnyire az alaksori szobájában gubbasztott Erdős Renée-t olvasva. Falta a könyveket, főleg a szerelmes történetek érdekelték. Talán éppen azért, mert olyan kihalt volt ez a ház.

A probléma akkor kezdődött, mikor a Kati elküldte három házzal odébb, hogy az ottani szakácsnőtől kérjen cukrot, mert elfelejtette a bevásárlásnál. Mivel ott Kati testvére volt felelős a konyháért, így nem volt szokatlan, ha olykor átjártak egymáshoz, hogy kisegítsék a másikat valamivel. Éva ott ismerte meg Kareszt a sofőrt, aki csábítóan sármos fiú volt. Nagyon fess volt abban a sötétkék egyenruhában, amint arcából egy ujjal feltolta a sildes sapkát, és úgy bámult rá. Nyájas szövegével, igen hamar levette a lábáról a tapasztalatlan 18 éves lányt.

Éva szíve sajgó szerelemre lobbant. Szinte fizikai fájdalmat érzett, ha nem lehetett Karesszal. Két felszolgálás között rendszerint átszökött a szomszédba hozzá, vagy kérdezgette Katit, hogy ne hozzon-e valamit a testvérétől. Persze a szakácsnő hamar felfigyelt rá és faggatni kezdte. Mindenféle hazugságokat hebegett neki össze-vissza, nehogy lebukjon. Kareszt sem akarta bajba sodorni, ezért szinte némán osontak fel a fiú padlásszobájába, ahol Éva a szerelemtől elvakultan, végül tovább ment a csóknál és odaadta az ártatlanságát Karesznak. Később ez többször is megismétlődött.

A villamos kanyarodott, és Évának meg kellett kapaszkodnia. Oldalra nézett, ki az ablakon, nehogy elvétse a megállót. A Nemzeti Színháznál kellett leszállnia. Úgy érezte, csigalassúsággal halad a szerelvény, de így legalább volt ideje végig gondolni, mi vezette idáig. Hitt Karesznak, és talán ez volt a legnagyobb ostobaság, amit elkövetett. Nem is az, hogy lefeküdt vele, hanem hogy szóról szóra készpénznek vette a fiú hamis ígéreteit. Tisztán emlékezett arra az estére, amikor a halvány lámpafénynél tervezgettek szeretkezés után, összebújva az ágyban. Karesz egy vidéki házat szeretett volna egy kicsi földdel és állatokkal. Arra vágyott, hogy traktorral járjon szántani a tavaszi mezőkre, független emberként, elhagyva ezt a rabszolgamunkát. Nem akart senki cselédje lenni többé. Éva ezen még soha nem gondolkodott, de minél többet hallgatta ahogy a fiú tervezgette a jövőjét, egyre inkább megtetszett neki. Sóvárogva várta, hátha Ő is szerepet kap valahogy ezekben a vágyálmokban. Azon az estén aztán Karesz megkérte a kezét az ágyban és arról beszélt, hogy hogyan fognak majd ők ketten élni a tanyán, csak Ők, meg a három gyerek, és micsoda szép életük lesz együtt.

A rákövetkező héten elmaradt a vérzése, és egyúttal elszorította a torkát a rémület. Teljesen kétségbeesett, fogalma sem volt, mit tegyen, csak átrohant a szomszédba és a fiú zubbonyának ujját rángatva, izgatottan mesélte el neki, mi történt. Azt hitte, Karesz, majd boldog lesz, hogy jön az első gyerek, amire vágytak, de nem így történt. Hebegve-habogva mentette ki magát, hogy most dolgoznia kell. Azt ígérte, másnap mindent megbeszélnek. Éva egész éjjel nem aludt, csak verejtékében úszva forgolódott az izgalomtól az ágyban. Gyomrában ezernyi lepke kelt szárnyra, szinte elszorult a torkában a levegő. Olyan éber volt, mint még soha, egyre csak az órát leste, közeleg-e már a reggel.

Mikor átment a szomszédba, csak Kati testvérét találta, Karesz nem volt sehol. Mindent elmondott a szakácsnőnek, aztán eltűnt örökre. A lány kétségbeesve kérdezte nem hagyott-e valamiféle elérhetőséget, mert bárhová követte volna, de Karesznak semmi nyoma nem maradt. Nem is került elő soha. Persze a testvérek megvitattak mindent, így a történtek hamar a ház asszonyának fülébe jutottak. Még aznap délután hívatta Évát és elmondta neki, hogy mindent tud. Szemlátomást együtt érzett vele, ami ugyan meglepő volt, de nagyon jólesett a lánynak.