Susan Mallery

Testvérjátszma

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Sister Effect (Harlequin MIRA)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-982-2

- Borítókép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.k

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sarah-nak, Ellis emlékére

1. fejezet

Finley McGowan teljes szívéből szerette unokahúgát, Aubrey-t, de ettől még nem tagadhatta a nyilvánvaló igazságot: a kislánynak nem sok tehetsége volt a sztepptánchoz. Míg a többi nyolcéves tökéletes ritmusban mozgott, Aubrey egy fél ütemmel mindig lemaradt. Minden alkalommal. Olyan volt minden lépése, mint egy éles visszhang, miközben a OneRepublic Counting Stars című dala szólt a táncstúdió hangszóróiból.

Finley érezte, hogy néhány anya rápillant, mintha azt lesnék, hogyan reagál Aubrey produkciójára, de Finley csak mosolygott és bólogatott, mivel valódi büszkeséggel töltötte el, milyen lelkesen és örömmel táncol Aubrey. Ha sztepptáncosnak készült volna, akkor persze elég nagy baj lenne, hogy nincs ritmusérzéke, de erről szó sem volt. Aubrey, mint minden gyerek, szeretett új dolgokat kipróbálni. Szóval nem volt nagyszerű táncos vagy íjász vagy úszó – csak egy kedves kislány óriási szívvel és még nagyobb életigenléssel. Finley számára ez épp elég volt a boldogsághoz. Túl tudta élni ezt a félütemes ritmustévesztést, amíg az unokahúga tovább nem lép, hogy új hobbiba fogjon.

A szám véget ért, és a felnőttek, akik összegyűltek a minden hónapban megrendezett előadásra, tapsolni kezdtek. Aubrey a nagynénje felé rohant kitárt karral, hogy megölelje. Finley elkapta és magához húzta.

– Remek volt – mondta, és megsimogatta a kislány fejét. – Nem voltál ideges.

– Nem bizony! Már nem félek. Nagyon tetszett a szám, és lépéseket is sikerült megtanulni. Köszönöm, hogy segítettél gyakorolni.

– Szívesen.

Amikor Aubrey kijelentette, hogy szteppelni szeretne, Finley a neten keresett utasításokat, hogyan alakíthatna ki egy kis házi készítésű sztepp-padlót. Végül a garázs lett a helyszín, ahová kitettek egy Bluetoothszal csatlakozó hangszórót. Finley minden délután, vacsora előtt lejátszotta a Counting Starst, és előmondta a lépéseket, hogy Aubrey megjegyezhesse a sorrendjüket. A következő héten a kis táncosok új lépéssort és új dalt kapnak, és a folyamat kezdődik elölről. Finley nagyon remélte, hogy az új zene nem lesz nagyon idegesítő – tekintve, hogy a következő hetekben három-négyszázszor kell majd meghallgatnia.

Elsétáltak az öltözőbe, ahol Aubrey egy melegítőt húzott a trikójára, majd a szteppcipőt gumicsizmára cserélte. Az április a Csendes-óceán északnyugati partjain szürke eget, esőt és alacsony hőmérsékletet jelentett. Finley meggyőződött róla, hogy az unokahúgának megvan az iskolai hátizsákja, aztán búcsút intett az oktatónak meg a többieknek, és a Subarujához vezette Aubrey-t.

Miközben unokahúga elhelyezkedett az utasoldali hátsó ülésen, Finley odatette mellé alig karnyújtásnyira a hátizsákot. A rövid hazaút ellenére Aubrey-nak elkerülhetetlenül eszébe juthat valami, amit meg akar mutatni, és emiatt egyszerűen muszáj lesz belenyúlnia az iskolatáskájába. Egyszer előfordult, hogy kikapcsolta a biztonsági övét, és hátramászott a raktérbe, hogy előkotorja a tökéletes helyesírási tesztjét. Finley nem akarta, hogy ez megismétlődjön. Százzal száguldott az autópályán, úgyhogy ha fékeznie kellene, a nyolcéves unokahúga, mint egy puskagolyó repülne előre, a szélvédőre – a gondolat legalább húsz évet öregített Finley-n.

– Megvan a történelem projektünk – jelentette be Aubrey, amikor a nagynénje beindította a kocsit. – Csapatokban fogunk dolgozni, és diorámát készítünk egy helyi indián törzsről. Négyen vagyunk a csoportunkban. – Drámai szünetet tartott. – Beleértve Zoe-t is!

– A vörös hajú vagy a fekete hajú Zoe-t?

Aubrey felnevetett.

– A fekete hajút. Ha a vörös hajúval lennék egy csoportban, vége lenne az életemnek.

– Egy dioráma miatt? Nem lenne sokkal jobb, ha egy üres jégkrémes doboz vagy a kedvenc kabátod elvesztése miatt menne tönkre az életed?

– A dioráma legalább olyan fontos – magyarázta mély meggyőződéssel Aubrey. – Holnap kiválasztjuk a törzsünket, aztán utánanézünk, és eldöntjük, mit ábrázoljon a dioráma. Szerintem fontos, hogy totemoszlopok is legyenek benne. Oliver azt szeretné, ha egy medve támadná meg a falut, de Zoe vegetáriánus, és nem akar vért látni. – Aubrey megráncolta az orrát. – Én eszem húst, de én sem szeretnék vért látni. Harry egyébként egyetért velem, ami a totemeket illeti, de Zoe még nem biztos benne, tetszik-e neki az ötletem.

– Még bőven van időtök eldönteni, mi legyen – mondta Finley, aki nem tudta, képes lesz-e lépést tartani a harmadikosok diorámadrámájával.

– Tudom. Megállhatnánk a cukrászdánál hazafelé menet? Vehetnénk valamit a nagyinak! Olyan szomorú mostanában. – Aubrey előrehajolt, amennyire a biztonsági öve engedte. – Bár én ezt nem igazán értem. Azt hittem, a Broadwayn szerepelni jó dolog.

– Az.

– Szóval a nagyi jó tanára volt a tanítványának. Akkor miért nem boldog?

Finley azon töprengett, hogyan lehetne néhány könnyen érthető fogalomba sűríteni az anyja összetett érzéseit. Semmiképp sem akart belemenni annak taglalásába, hogy az anyja egykor maga is a Broadwayre vágyott, csakhogy ez nem jött össze, és végül két kislány anyja lett. Molly mindössze néhány kisebb szerephez jutott jelentéktelen utazó társulatokban. Végül az anyaság és a hétköznapok addig faragták az álmát, amíg az már csupán egy távoli emlék maradt. Napjainkban drámát tanított a helyi közösségi főiskolán, és színjátszó órákat tartott a pincéjében. Ez utóbbi volt az oka a jelenlegi depressziójának.

– A tanítványa nem volt hálás mindazért, amit a nagyi tett érte. Amikor megkapta a nagy szerepet, nem hívta fel, nem küldött sms-t, és nem köszönte meg a nagymama kemény munkáját.

Molly nemcsak szállást talált a diákjainak a nagyvárosban, hanem a kapcsolatait is mozgósította, hogy egyáltalán behívják őket meghallgatásokra. Finley nem értette, miért akar valaki mindenáron szerepelni, de úgy vélte, ha valakinek ez az álma, akkor kutya kötelessége hálásan köszönetet mondani annak, aki ehhez hozzásegítette.

– Hát igen, ha kapsz valamit, azt illik megköszönni – bölcselkedett Aubrey.

– Így igaz.

– Szegény nagyi. Vegyünk neki sütit! Azt a színes tortadarásat, amit úgy szeret.

Finley elfojtott egy vigyort.

– És talán egy csokoládésat is vehetnénk kettőnknek.

– Az nagyon jó lenne, de az sem baj, ha csak a nagyinak veszünk egyet.

Finley biztos volt benne, hogy Aubrey komolyan gondolta, amit mondott. Legalábbis ebben a pillanatban. Persze ha ezt tenné, és csak egy sütit venne, az unokahúga porig lenne sújtva. A Nothing Bundt Cakes nevű cukrászda nem a hazafelé vezető úton volt, de nem is nagyon messze. Finley a Bothell-Everett autópályán haladt, amíg el nem érte a Central Marketet, a gyógyszertárral szemben. Balra fordult, és leparkolt a pékség előtt, majd besétáltak Aubrey-val.

Az unokahúga a pulthoz sietett.

– Nézd, itt a nagymama kedvence! Olyan szép!

Az eladó rámosolygott.

– Segíthetek?

– Ebből a sütiből kérünk egyet – intett a színes tortadarás felé Finley. – És egy csokoládésat is mellé…

Aubrey hálás pillantást vetett rá, aztán kérlelni kezdte:

– Vehetnél egy vaníliásat is. Szombat délután találkozom anyával. Vihetnék neki sütit.

Finley állkapcsa megfeszült, ahogy eszébe jutott a közelgő találkozó. Vett egy jó nagy levegőt és próbált megnyugodni.

– Még csak szerda van. Nem szeretném, ha a sütemény megromlana.

– Csak tartsa a hűtőben! – mondta az eladó. – A vásárlástól számítva öt napig eláll.

Aubrey ugrott egyet örömében, és lelkesen tapsolt.

– Akkor megvehetjük. – Megszámolta a napokat. – Csütörtök, péntek, szombat. Az csak három nap. Anyu nagyon fog örülni. A vanília a kedvence…

Finley azzal nyugtatta magát, hogy természetes, hogy Aubrey törődik az anyjával. A legtöbb gyerek szereti a szüleit, függetlenül attól, mennyire felelőtlenek azok a bizonyos szülők. Sloane különben határozottan jobban volt mostanában. Talán ezúttal sikerül józannak maradnia a láthatás napjáig, és börtönbe sem kerül. Finley őszintén kívánta, hogy így legyen, de valójában nem hitt benne.

Finley odabiccentett az eladónak.

– Akkor kérjük a vaníliásat is. Köszönjük.

Aubrey odalépett hozzá, és átkarolta a derekát.

– Köszönöm, Finley! A sütit, és hogy eljöttél az előadásomra, meg hogy segítettél gyakorolni.

– Úgy tűnik, mégiscsak megszerettelek, kölyök. Próbáltalak nem szeretni, de annyira imádni való vagy, hogy csúfos kudarcot vallottam.

Aubrey nevetve nézett fel rá. Mennyire hasonlít Sloane-ra, gondolta Finley. A nagy kék szemét, a telt ajkát, a dús, hosszú göndör haját tőle örökölte. Egy napon lélegzetelállító szépség lesz, akárcsak az anyja vagy a nagyanyja, Molly. Csak ő, Finley hétköznapi – egy szürke veréb a tarka, egzotikus papagájok családjában. De valószínűleg így a legjobb, gondolta, miközben kifizette a süteményeket.

Tapasztalatai szerint a szép nőket könnyen megzavarta a rájuk irányuló figyelem, és hamar eljutottak oda, hogy semmi más nem számított nekik, mint a rajongás meg a hízelgés. A rokoni, baráti kapcsolataikat elhanyagolták vagy egyenesen tönkretették, feláldozták a saját szépségük és népszerűségük oltárán. Finley ellenben, mivel nem született szépnek, képes volt a fontos dolgokra összpontosítani – például arra, hogy szeretetben nevelje az unokahúgát, és gondoskodjon arról, hogy senki ne fenyegesse Aubrey biztonságát. Még a saját anyja sem.

– Hát ez meg micsoda? – Jericho Ford a táblagép képernyőjét bámulta. A képen látható fémcsövek bonyolult alakzatba csavarodtak.

– A művész saját bevallása szerint ilyennek képzeli a boldogságot– magyarázta Antonio segítőkészen.

– Úgy néz ki, mint egy varacskos disznó.

– Ez művészet.

– Szóval egy puccos és drága varacskos disznó.

– Eladó.

– Akkor sem kellene, ha az út szélén találnám „ingyen elvihető” felirattal. Ronda, mint a bűn. – Jericho a barátjára nézett. – Miért mutogatod ezt nekem?

– Azt mondtad, kell néhány berendezési tárgy a nappalidba.

– Egy kanapéra gondoltam, és talán egy nagyobb tévére.

– Ezt feltehetnéd a dohányzóasztalra.

– Oda a sörömet és a pattogatott kukoricát teszem. Ha ennyire tetszik, akkor vedd meg te!

Antonio felvonta a szemöldökét.

– Azt nem lehet. Az én házam az ötvenes évek stílusában van berendezve. Oda nem illik.

– A varacskos disznó nem megy az ötvenes évekhez?

– Nem. – Antonio becsukta a táblagépet, és a hátizsákjába tette, majd kivett két téglalap formájú csempét, és Jericho asztalára tette őket. – Szeretnék változtatni a tizenegyes számú házban a mosogató és a tűzhely mögötti burkolaton. – Antonio a jobb oldali csempére mutatott. – Ez volt az eredeti választás. Tetszik a fénye és a textúrája, de úgy gondolom, hogy túl kék. – Megkocogtatta a másik csempét. – Ebben kicsit több a zöld, és jobban illik a sötétbarna szekrényajtókhoz.

Jericho szerette a munkáját. Házakat épített Seattle környékén, okosan megtervezett, jó minőségű házakat, színvonalas kivitelezésben.

Amikor csak lehetett, helyi kereskedőktől szerezték be az alapanyagokat, és olyan jó hírük volt, hogy gyakran várólistát vezettek az új építésű házaikra. A Castwell Parkot, ezt a több mint öthektáros területet, amelyet a washingtoni Kirklandben vásároltak meg, húsz túlméretezett telekre osztották fel, ahol a Ford Construction építette fel a luxusházakat.

Jericho élvezte az egész építkezési folyamatot: a terület megtisztításától a kulcsok átadásáig. Bár szívesebben töltötte volna a napjait valami fizikai munkával, ő volt a projekt vezetője és tulajdonosa, s minden döntés rajta keresztül született meg. Beleértve a legjobb barátja, Antonio javaslatait is, aki a belsőépítészetért volt felelős.

– Ez a két csempe ugyanolyan színű – mondta Jericho csodálkozva.

Antonio vágott egy grimaszt.

– Dehogyis! Hogy mondhatsz ilyet? Ez itt…

– Több kék van benne. Ha te mondod…

Jericho megragadta a csempéket, és kisétált a Castwell Park bejáratával szemben felállított nagyméretű lakókocsiból. Korábban megállapodott az üres telek tulajdonosaival, hogy használhatja a helyet, amíg az építkezés folyik. És amikor a munkásai befejezik a huszadik házat, épít egyet a telek tulajdonosának is. Jericho általában nem épített különálló házakat, de ez volt az ára annak, hogy tökéletes helyet kapjon az építkezés központjának szánt lakókocsi számára, így ezúttal kivételt tett.

A természetes fényben ide-oda mozgatta a két csempét, és a színkülönbséget kereste. Oké, persze, az egyik egy kicsit kékebb, de kételkedett benne, hogy száz emberből akár ötnek is feltűnne a különbség. Mégis, Antonio ötletei nagyban hozzájárultak a cég sikeréhez. Az a fajta szakember volt, aki időtállóvá tudott tenni egy divatos trendet.

– Küldd el nekem e-mailben a módosítási engedélyt, és én jóváhagyom – mondta Jericho, és visszaadta a csempéket.

– Tudtam, hogy egyetértesz. Sokkal szebb lesz, majd meglátod.

– Nincs több változtatás a tizenegyedik és a tizenkettedik házon – mondta Jericho, miután visszatértek a lakókocsiba. – A tervek készen állnak, minden megrendelést leadtunk.

– Tudom. Ez az utolsó. – Antonio elmosolyodott. – Különben már beszéltem a forgalmazóval, és ő is azt mondta, hogy ez a kis változtatás nem probléma. – Letelepedett a Jericho íróasztala melletti székre. – Dennisszel tegnap este rólad beszélgettünk.

– Ez általában nem jelent jót nekem.

Antonio úgy tett, mintha meg se hallotta volna a megjegyzést.

– A következő partinkra meghívunk egy nőt.

Jericho pontosan tudta, mire gondol a barátja, de úgy döntött, úgy tesz, mintha nem tudná.

– Mindig szoktatok nőket hívni a partijaitokra, nem?

– Úgy értem, egy facér nőt, neked.

– Nem!

Antonio odahajolt hozzá.

– Itt az idő. Laurennel már több mint fél éve szakítottatok. Tudom, hogy még mindig haragszol az öcsédre, de ettől még túltehetnéd magad a volt feleségeden. Megcsaltak undorító emberek, és utáljuk őket, de itt az ideje, hogy továbblépj.

Antonio mindig is tehetségesen foglalta össze a bonyolult dolgokat, gondolta Jericho, aki nagyra értékelte, hogy barátja egyetlen mondatba tudta sűríteni a sokkot, miszerint a felesége és az öccse összeszűrték a levet.

– Továbbléptem – mondta.

– Nem randizol. Sőt nem szedsz fel nőket bárokban, és nem fekszel le velük.

Jericho elvigyorodott.

– Mikor csináltam ilyet?

– Te egy heteró srác vagy. A szingli heterók ezt csinálják, nem?

– Utálom, amikor az alapján általánosítasz, hogy heteroszexuális vagyok.

Antonio elvigyorodott, de aztán lehervadt az arcáról a mosoly.

– Szegénykém… De itt az ideje, hogy abbahagyd a duzzogást, és továbblépj.

– Nem is duzzogok.

– Rendben, hívd, aminek akarod! Lauren egy szemét picsa, arra meg szavaim sincsenek, milyen szar alak Gil, hogy ezt meg tudta tenni veled. De már elváltál, és azt állítod, hogy továbbléptél, tehát lássunk egy kis bizonyítékot! – Antonio vágott egy grimaszt. – Aggódom érted.

– Nincs miért. Jól vagyok.

Többnyire tényleg jól is volt. Fél éve nem látta az öccsét, ami meglehetősen kínossá tette az ünnepeket. A családja nem volt nagy – csak hárman voltak az édesanyjával és az öccsével, Antonio pedig tiszteletbeli családtagnak számított. Gil viszonya Laurennel majdnem annyira megrázta a családot, mint az apjuk nyolc évvel ezelőtti halála, ami összetörte kis világukat. Az anyjuk Jericho pártját fogta – legalábbis eleinte. Az utóbbi időben ugyanis tett néhány célzást a békülés szükségességére. De mivel Gil és Lauren még mindig együtt voltak, Jericho nem állt készen a megbocsátásra.

– Dennis igazán jó házasságközvetítő – motyogta Antonio. – Megbízhatsz az ízlésében.

– Nem hallottad, mit mondtam? Nemet. Egy igen határozott nemet. Tudok nőt szerezni magamnak.

– Igen, de nem fogsz.

– Akkor most ki is az, aki duzzog?

Kintről a La Cucaracha dallama hallatszott, jelezve a kajásautó érkezését. Antonio arca felderült.

– Itt az ebédidő. Te fizetsz!

– Valahogy mindig én fizetek.

– Te vagy a gazdag ingatlanfejlesztő. Én csak egy küszködő művész. Ez így fair.

– Sikeres belsőépítészeti vállalkozásod van. És ha ez még nem lenne elég, a férjed partner egy elegáns és méregdrága ügyvédi irodában.

Antonio nevetett.

– Férjhez menni tudni kell!

Jericho követte őt kifelé a lakókocsiból.

– Akkor is hozzámentél volna, ha hajléktalan lenne, mert szereted.

– Igen, és most találnunk kell valakit, akit te szerethetsz. Csak ne legyen vörös hajú! Mert az utolsó vöröske totális katasztrófának bizonyult.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a házasságunk kudarcának köze van Lauren hajszínéhez.

– Talán nem, de miért kockáztatnánk?

Vacsora után Aubrey segített Finley-nek kitakarítani a konyhát. Igazság szerint több időt töltött beszélgetéssel, mint pakolással, de Finley nem bánta, sőt. Élvezte a kislány társaságát. Emellett azt akarta, hogy Aubrey tudja: érdekli, mi történt az iskolában, hogy vannak a barátai, és úgy általában minden apróság, ami az ő kis életével kapcsolatos. Az unokahúga ötéves koráig elég sok viszontagságon ment keresztül, és Finley, aki időközben Aubrey gyámja lett, gondoskodni akart arról, hogy a kislány biztonságban és szeretetben nőjön fel.

– Harry azt mondta, hogy a családja Disneylandbe utazik a nyáron – jelentette be Aubrey áhítatosan. – Egy egész hétre!

– Harry az a srác, akinek az a sok testvére van, nem?

– Négy. Ő a második legfiatalabb. De most úgy irigylem Disneyland miatt! Voltál már ott?

– Még nem – ismerte be Finley. – Repülnek Los Angelesig, vagy autóval mennek?

Aubrey egy tányért vitt a konyhaasztalról a pulthoz.

– Nem tudom. Messze van?

– Több mint ezerhatszáz kilométer.

Aubrey kék szeme tágra nyílt az elképedéstől.

– Az nagyon sok. Egy örökkévalóságig tartana a kocsiút.

– Néhány napig.

Talán kicsivel több, mivel öt gyereknek nyilván öt különböző időpontban kell majd pisilnie. Persze ez a repülés esetén majdnem ugyanolyan komoly probléma, bár az odajutás sokkal gyorsabb.

– Mi is elmehetnénk – vetette fel Aubrey. – Biztosan remekül éreznénk magunkat.

Finley folytatta a mosogatógép bepakolását.

– Elmehetnénk, de azért az nagy utazás lenne.

Ráadásul drága is lenne, és Finley nem volt biztos benne, hogy megengedhetik maguknak.

– Te és én, meg a nagyi és a mami.

Utazzon Sloane-nal ezerhatszáz kilométert? Hogyisne!

– Befejezted az olvasást? – kérdezte, remélve, hogy eltereli unokahúga figyelmét.

– Aha. És megcsináltam a matekfeladatokat is. Holnap kapjuk meg az új helyesírási listát. Kíváncsi vagyok, mik lesznek a szavak.

– Úgy veszem észre, minden alkalommal egyre hosszabb és nehezebb szavak szerepelnek benne.

Aubrey megpördült.

– Én is észrevettem! A múlt heti listán például olyanok voltak, mint az „őssejt” és a „folyosó”. Jó nehezek.

– De megtanultad őket. – Finley elmosolyodott. – Büszke vagyok rád, kicsim.

Aubrey odasietett hozzá, és átkarolta a derekát. Finley megtörölte nedves kezét a farmerjában, majd szorosan átölelte.

– Szeretlek, Finley.

– Én is szeretlek. Te vagy az én kicsi kincsem.

Amilyen gyorsan kezdődött az érzelmes összeborulás, olyan gyorsan véget is ért. Aubrey táncra perdült, és a Physical című dal szövegét énekelte, mert a nagymamája megismertette vele a nyolcvanas évek slágereit, és a kislány rajongott ezekért a számokért. Miután a mosogatógép beindult és a pultokat letörölték, Aubrey felszaladt az emeletre, hogy kiválasszon egy kifestőt aznap estére. A kifestőfüzettel és a zsírkrétákkal a kezében letelepedett a dohányzóasztal előtti padlóra. Finley-vel megvitatták, mit nézzenek közben a tévében, végül a Brady család című sorozat egyik részének ismétlése mellett döntöttek. Ezt követően a kislány megmosta a fogát, és ágyba bújt, ahol lámpaoltásig még olvashatott. Finley-nek nagy kedve lett volna csatlakozni hozzá, de mosnia kellett, és nem ártott volna kitakarítani a fürdőszobát sem, amit Aubrey-val közösen használtak. Általában szombatonként csinálta, de az elmúlt hetekben sokat túlórázott, így ez mindig elmaradt.

Már félúton volt felfelé a lépcsőn, amikor meghallotta az anyja hangját:

– Finley, beszélnem kell veled.

Ártalmatlan kijelentés, nyugtatgatta magát, de a gyomra görcsbe ugrott.

Követte az asszonyt a ház hátsó részében lévő negyedik hálószobába, amely egyben dolgozószoba is volt. Nyári ruhákkal teli tárolók sorakoztak a karácsonyi dekorációkkal tömött dobozok mellett. Finley leült a franciaágyra, míg az anyja az íróasztal előtti széket foglalta el.

Molly McGowant csak néhány hónap választotta el az ötvenötödik születésnapjától, de egy tízest simán letagadhatott volna. Bár az idő és a csalódások elhomályosították egykor gyönyörű vonásait, még most is vonzónak volt mondható. Finley úgy vélte, van egy nagy előnye annak, ha az ember átlagos: nevezetesen, nem kell rettegnie attól, hogy elveszíti a szépségét. És ennek komolyan örült, nem volt ugyanis semmi szüksége még egy megoldandó problémára.

Az anyja összeszorította az ajkát, majd élesen kifújta a levegőt. Finley válla megfeszült, és kezdte megbánni azt a második enchiladát, amit elfogyasztott vacsorára, mert a gyomra is nyugtalankodni kezdett. Bármit tett is Sloane, az az ő problémája lesz, neki kell megoldania. Mindig ő issza meg mindennek a levét! – háborgott magában.

– Beszéltem nagyapáddal.

Finley hallotta a szavakat, de nehezen tudta feldolgozni az értelmüket. Csak egy nagyszülője volt – az anyai nagyapja. Ő volt az élete központi alakja, amíg be nem perelte a lányát, Mollyt a gyerekek felügyeleti jogáért. Tizenhárom és tizenöt évesen a nővérek már elég idősek voltak ahhoz, hogy megkérdezzék tőlük, hol akarnak élni. Molly figyelmeztette a lányait, hogy ha nem őt választják, soha többé nem látják – ami természetesen megrémítette őket. Azt viszont nem is sejtették, hogy ha az anyjuk mellett döntenek, a nagyapjuk fordít hátat nekik örökre.

– Nem értem – mondta Finley. – Felhívott? Húsz év elteltével?

Az anyja bólintott.

– Megöregedett, és nincs jól. Úgy tűnik, jó ideje beteg, amolyan kórházból ki, kórházba be életet él.

Molly teljesen mozdulatlanul ült, csak az ujjai jártak, mint a motolla, ahogy a jobb mutatóujján lévő gyűrűt forgatta. Ez biztos jele volt annak, hogy mondani akar valamit, amit Finley nem akar hallani.

– Haldoklik? – kérdezte. – Meg kell látogatnod? Hol lakik egyáltalán?

– Phoenixben. Arizonába költözött. Tudod, utána…

– Utána? Anya, megpróbálta elvenni a gyerekeidet! Mindannyiunkat bíróság elé hurcolt, aztán amikor nem kapta meg, amit akart, elhagyott minket. Azt mondta, bármi történjék is, ő ott lesz mellettünk, és gondoskodik rólunk, aztán eltűnt. Egyszerűen elment.

Molly gyorsabban pörgette a gyűrűt.

– Ez már nagyon régen volt. – Elfordította a tekintetét, majd visszanézett Finley-re. – Hozzánk fog költözni. Meghívtam, hogy lakjon nálunk.

– Hogy mi? – Finley ledermedt. Aztán az anyjára meredt, és felháborodottan ugrott talpra. – Idejön? Ebbe a házba? – Eszébe jutott Aubrey a fal túloldalán, és lehalkította a hangját. – Azt mondtad, soha nem bocsátjuk meg neki, amit tett. Azt mondtad, örökké gyűlölni fogjuk. Elhagyott minket, anya! Mindannyiunkat!

– Igen, igazad van. De az már régen volt, és a dolgok változnak.

Finley visszarogyott az ágyra.

– Húsz évig nem is hallottunk felőle. Soha nem keresett minket, egyszer sem.

– Mondom, hogy most keresett. Felhívott. Öreg, beteg, egyedül van, és ő az apám.

Kedves, hogy ezt mondja, gondolta Finley, és valószínűleg ez a helyes hozzáállás, de ő akkor sem ennyire megbocsátó. Amikor a nagyapja elvesztette a gyermekelhelyezési pert, rideg és dühös lett. Finley odarohant hozzá, megragadta a kezét, és könyörgött neki, hogy értse meg őket, hiszen az anyjukat kellett választaniuk. Többször is elmondta, mennyire szereti, könyörgött neki, hogy bocsásson meg, ám ő kitépte magát a tizenhárom éves unokája szorításából, és elsétált.

Finley emlékezett, hogy összeesett a bíróság kemény padlóján, és úgy zokogott, mintha a szíve szakadna meg. Mert úgy is volt.

Hetekig várta, hogy halljon felőle. Hívogatta telefonon, de a nagyapja kikapcsolta a mobilját. A leveleket, amiket írt neki, visszaküldte. Majd hat hónappal az után a szörnyű nap után az anyjuk közölte vele, hogy Lester elhagyta az államot anélkül, hogy egy szót is szólt volna hozzájuk.

– Jövő héten költözik – mondta az anyja, visszarántva őt a jelenbe. – Ez lesz a szobája, úgyhogy ki kell takarítani.

Az anyja tovább beszélt, de Finley képtelen volt odafigyelni rá. Jövő héten?

Hogy történhetett ez ilyen gyorsan?

Meg akarta mondani, hogy nem ért egyet, de ez nem az ő háza volt, és ezért nem az ő döntése.

– Tudom, hogy feldúlt vagy – mondta az anyja. – De muszáj befogadnom. A jövőm érdekében.

– Nem értem.

Az anyja elfordult.

– Visszavesz minket a végrendeletébe, ha itt élhet. Nagy vagyonra persze nem számíthatunk, de a házát ránk hagyja, ami egy kis anyagi biztonságot jelent majd nekem. Én sem leszek már fiatalabb.

Finley-nek kényszerítenie kellett magát, hogy ülve maradjon, és befogja a száját. A kiabálás nem sokat segített volna a helyzeten. Az anyjának nem volt más vagyontárgya, csak ez a ház.

Nem keresett sokat a főiskolán, és a diákjai is alig fizettek valamit a színjátszó órákért.

De hogy Lester nagypapa idejöjjön és itt éljen? Biztos van más megoldás.

– Mondd, hogy jöhet! – kérte az anyja, és a szemébe nézett. – Én mindent feladtam érted és a nővéredért. Te is megtehetsz ennyit a kedvemért!

– Csak kérned kell – mondta Finley keserű szájízzel. – Nem kell bűntudatot keltened bennem.

– Egy kérésre nyugodtan mondhatsz nemet is. A bűntudatkeltés viszont garantáltan működik nálad.

Finley elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Mi lesz Aubrey-val? Nem akarom, hogy bántsa őt.

– Apa remekül bánik a gyerekekkel. Hiszen tudod… Titeket is nagyon szeretett.

– Amíg ellenünk nem fordult.

Az anyja felállt.

– Sokkal könnyebb lenne az életed, ha megtanulnál megbocsátani.

– Nagyon megbocsátó vagyok. Csak elvárom, hogy az illető vezekeljen.

Molly mintha mondani akart volna valamit, aztán megrázta a fejét.

– Kitakarítod a szobát?

Finley felállt és körülnézett.

– Az íróasztal itt marad?

– Nem. Túl sok helyet foglal el. Ott van az a komód a pincében. Tegyük inkább azt ide, az íróasztalt pedig vigyük le.

– Majd én elintézem. És kipakolom a dobozokat is.

Az anyja megérintette a karját.

– Köszönöm, hogy megértesz, Finley. Hidd el, nemcsak a pénz miatt szeretném befogadni, hanem mert ő az apám, és hiányzik.

– Nekem is hiányzik, de nem mi tehetünk arról, hogy húsz éve nem láttuk. Ő ment el.

– Húsz év azért elég hosszú idő. Próbáld meg elengedni!

2. fejezet

– Sloane, olyan csendben vagy… Nem akarsz mondani valamit?

Sloane McGowan a negyvenes nőre pillantott, aki várakozóan nézett rá.

– Bocsáss meg, atyám, mert vétkeztem – mondta merev, kifejezéstelen arccal. Aztán hirtelen elhallgatott. – Vagyis… Elnézést. Rossz lemezt tettem fel.

A tíz ember, akik laza körben ültek a közösségi ház kis termében, nevetett. Illetve azért nem mindenki, vette észre Sloane, amikor a tekintete Minnie szúrós pillantásával találkozott.

– Ez egy „nem” akart lenni? – érdeklődött Minnie.

Rád férne egy alapos kufirc, gondolta Sloane. Esetleg egy beöntés…

A jelenlévők felé fordult, és ragyogóan elmosolyodott.

– Üdv mindenkinek! Sloane vagyok.

– Szia, Sloane! – felelték kötelességtudóan a többiek.

– Gyógyulófélben lévő alkoholista – folytatta a nő, és gondolatban számolt egy darabig. – Negyvenhét napra vagyok attól, hogy egy éve józan legyek.

Néhányan megtapsolták.

– Nagyon fontos nekem az egy év – tette hozzá Sloane. – Szeretném, ha meglenne. És persze várom az új józansági érmemet is.

Ismét nevetés harsant. Persze Minnie megint nem nevetett. Talán az a ronda cipője töri a lábát.

– Úgy érzem, ha egyszer meglesz az egy évem, akkor elmondhatom, hogy elértem valamit. Be kell bizonyítanom, hogy képes vagyok józan maradni ennyi ideig, nem is annyira másoknak, mint inkább magamnak.

Azt akarta mondani, hogy egy év józanság után újra normálisnak fogja érezni magát, de tudta, hogy nem szabad kimondania ezt a szót ennek a közönségnek. A normalitás nem számított igazi célnak – a leginkább azért nem, mert nem volt kézzelfogható és emiatt valószínűleg elérhetetlen. Komolyan, van valakinek jó definíciója a normálisra? Sloane-nak nem volt. Ellentétben az egy év józansággal – mert az olyan teljesítmény, ami előtt még Minnie is megemelné a kalapját.

Sloane hamar elvesztette az érdeklődését e lehangoló gondolatsor iránt, ezért kedvesen elmosolyodott, és kimondta a zárómondatot, ami Minnie-t arra késztette, hogy továbblépjen.

– De egyszerre csak egy nap, igaz?

Minnie megköszönte a hozzászólást, és másik áldozatot keresett.

Amikor az óra letelt, felálltak, megfogták egymás kezét, majd elmondták a Miatyánkot. Sloane kedvenc része a vétkek megbocsátásáról szólt – ezt a leckét még a húgának is meg kell tanulnia. Az ima végeztével felkapta a táskáját, és elindult az ajtó felé, csakhogy Minnie elállta a szabadság felé vezető utat.

– Sloane, van egy perced?

– Persze. Mi a baj?

Minnie, aki talán százhatvan centi magas lehetett, förtelmes sztreccsnadrágot és egy előnytelen, túlméretezett pulóvert viselt, megvárta, amíg kettesben maradnak a szobában. Sloane küzdött a késztetés ellen, hogy mondjon egy viccet – a humor gyakran a legjobb védekezés bármilyen feszült helyzetben. De tudta, hogy Minnie nem érti a viccet.

Amennyire Sloane tudta, Minnie az AA megalapítása óta vezette ezt a gyűlést. Talán már régebb óta. Ugyanazon a helyen, ugyanabban az időben, ugyanaz a Minnie. Betartotta a szabályokat, a beszélgetéseket a helyes irányba terelte, és nem hatotta meg különösebben az a tragédia, amit azok okoztak, akik engedtek az alkohol gonosz csábításának. Valamikor bizonyára ő maga is ivott, de Sloane őszintén szólva nemigen tudta részegen elképzelni.

– Hogy vagy? – kérdezte Minnie, és olyan merőn nézte, hogy Sloane elbizonytalanodott.

– Remekül.

Minnie kivárt.

Sloane elfojtott egy nyögést.

– Teszem, amit tennem kell. Egy héten hatszor jövök ide. Szombaton nem – tette hozzá, pedig nem volt köteles Minnie-nek semmit sem elárulni a magánéletéről, mégis azon kapta magát, hogy közli vele: – Olyankor a lányommal vagyok.

Kizárt dolog, hogy azt az időt egy találkozóra szánja.

– Ezt már mondtam korábban is – mondta Minnie. – De az a helyzet, hogy szükséged lenne egy pártfogóra.

– Hogy egészen pontosak legyünk, ezt már vagy háromszázszor elmondtad. – Sloane felvillantotta százwattos mosolyát – azt, amelyik rendszerint megmentette az iskolai büntetőfeladatoktól, viszont bejuttatta különféle exkluzív klubokba. – Minnie, remekül vagyok. Komolyan mondom. Lassan egy éve józanul. Haladok a tizenkét lépéssel, gyűlésekre járok, olyan emberekkel lógok, akik értik a problémát, és segíteni akarnak. Gondoskodom a gyerekemről, van munkám. Nagyon kedves tőled, hogy aggódsz, de az a helyzet, hogy remekül megvagyok.

– Attól tartok, hogy különösebb meggyőződés nélkül csinálod ezt az egészet. Mintha nem is gondolnád komolyan.

– Azt hittem, nem szabad ítélkeznünk.

Minnie figyelmen kívül hagyta a megjegyzést.

– Nagyon viccesnek gondolod magad, és a beszólásaid tényleg szórakoztatóak tudnak lenni, de sokszor olyankor poénkodsz, amikor mások komoly dolgokat szeretnének mondani, és ez bizony elég kellemetlen. Te határozod meg a találkozó hangnemét.

– Azt sem tudom, hogy ez mit jelent.

– Magadra vonod a figyelmet. Mindig te vagy a középpontban.

Bár Sloane-nak kedvére volt, amit hallott, valahogy mégis úgy érezte, épp ledorongolják. Összeszorult a mellkasa.

– Azt akarod mondani, hogy keressek egy másik csoportot?

Vajon Minnie megteheti ezt? Kirúghatja? Nincs erre valami szabály?

Minnie sóhajtott.

– Nem, természetesen nem. Azt mondom, hogy szükséged van egy pártfogóra, és komolyan kell venned a józanságot. Igazad volt az előbb, amikor azt mondtad, hogy egy év alkohol nélkül nagy dolog.

Sloane várta a mondat folytatását, de Minnie, úgy tűnt, befejezte.

– Akkor rendben van – motyogta. – Köszönöm a lelkesítő beszédet.

Kisétált az ajtón, és ahogy a kocsijához ment, csak úgy bugyborékolt benne a harag. Hülye tehén! – gondolta, miközben kinyitotta a vezetőoldali ajtót. Amint a volán mögé ült, vett néhány mély lélegzetet.

Talán tényleg itt az ideje, hogy keressen egy másik AA-csoportot. Vagy akár teljesen ki is hagyhatná. Hiszen most már tényleg jól van – eltartott egy darabig, de valóban kezdi összeszedni magát. És ha ezt Minnie nem látja, akkor talán ő a nagyobb probléma.

– Pokolian jólesne most egy koktél!

A kívánság szívből jött. Abban a fél másodpercben, amíg a szavak jelentése rögzült, Sloane gondolatban megkereste a legjobb helyet, ahol déli egy órakor egy Old Fashionedöt vagy Manhattant ihat az ember…

– A francba!

Elhessegette az ötletet. Mégis, hogy jut eszébe ilyesmi? Hisz már nem iszik. Közel egy éve józan. Nem iszik koktélokat és semmi más szeszes italt sem, nem kocsmázik.

Kihúzta a táskájából a kulcsait, és meglepődve látta, hogy remeg a keze. Vett néhány mély lélegzetet, mielőtt bedugta a slusszkulcsot, és elfordította. Miközben tolatott ki a parkolóhelyről, végiggondolta, milyen ügyeket fog elintézni. Be kell vásárolnia, és be akar ugrani a kézművesboltba, hogy vegyen néhány gyöngyöt Aubrey szombati látogatására. Csakhogy ebben a pillanatban mindkét feladat teljesíthetetlennek tűnt.

– Hülye Minnie – motyogta, mert tudta, hogy a legbiztosabb döntés az lenne, ha egyszerűen hazamenne, és kivárná a végét.

Egy-két óra múlva jobban fogja érezni magát. Ha mégsem, nos, akkor majd beszél egy barátjával, vagy keres egy másik csoportot. Még negyvenhét nap volt hátra az egy évből, és semmiképpen sem akarta elszúrni.

Jericho útban az anyjához megállt virágot venni, részben azért, mert nagyon szerette őt, részben pedig azért, mert bűntudata volt, amiért nem akart vele vacsorázni. Általában élvezte a vele töltött időt, de mostanában nem annyira. Miután hat hónapig az ő pártját fogta Gil ellenében, az asszony most mindenáron újra egyesíteni akarta a családot. Azt szerette volna, hogy Jericho tegye túl magát az öccse meg a felesége viszonyán, és béküljön ki velük. Amiről a férfi hallani sem akart.

Pedig hiányzott neki Gil, csak ezt még önmagának sem szívesen ismerte be. A Lauren-ügyig meglehetősen közeli kapcsolatban álltak. Bár különbözött az érdeklődésük, mégis fontosnak tartották, hogy részesei legyenek egymás életének. Hiányoztak neki a közös hétvégi vacsorák vagy a vasárnap délutánok, amelyeket túrázással, esetleg meccsnézéssel töltöttek. Furcsa, de sokkal gyorsabban túltette magát Lauren elvesztésén, mint azon, hogy az öccse elárulta.

Így utólag már belátta, hogy ők ketten Laurennel nem voltak a legjobb páros, de ez nem mentette fel a párocskát, ettől még undorító volt, amit csináltak.

Nem kapta rajta őket. Nem volt semmi dráma. Egy vasárnap Gil megjelent náluk, Jericho úgy tudta, hogy a Seahawks-meccset fogják megnézni, ehelyett Lauren bejelentette, hogy valamit el kell mondania.

Gil és Lauren együtt ültek le a kanapéra. Jericho emlékezett rá, mennyire meglepődött ezen és azon, ahogy az öccse Laurent nézte. Aztán a felesége könnyes szemmel beszámolt a viszonyról, és azt állította, hogy szerelmesek. Ezután már nem sok mindenre emlékezett, csak arra, hogy Gil valamikor megfogta Lauren kezét. Innentől világos volt minden.

De ez már a múlt, gondolta magában, miközben leparkolt az anyja háza előtt. Az egyemeletes házat szépen parkosított udvar vette körül. A tető új volt, de minden más a régi: Jericho és Gil ebben a házban nőttek fel.

Emlékek tolultak fel benne, többnyire boldogok, de néhány keserédes emlékkép is jelentkezett. Az ünnepi vacsorák, a családi esték, a nevetés, a könnyek… Itt gyűltek össze az apja virrasztására, a ház tele volt azokkal, akik szerették a férfit. Emlékezett rá, mennyire összetört az anyja a baleset után. Folyton arról beszélt, hogy együtt akartak megöregedni, hogy sokat akartak utazni. Minden jövőbeli tervük egy pillanat alatt szertefoszlott.

Jerichónak gyorsan fel kellett dolgoznia az apja elvesztésének sokkját, hisz hirtelen ő lett a felelős a Ford Constructionért. Mindig is tudta, hogy ő fogja átvenni a vállalatot, de azt gondolta mindenki, hogy erre csak jóval később kerül sor.

Felkapta a csokrot, és a ház felé sétált.

Miután egyszer bekopogott, kinyitotta az ajtót, és bekiáltott:

– Szia, anya, megjöttem!

– A nappaliban vagyok.

Végigsétált a régimódi szalonon, amelyet soha nem használtak, elhaladt az étkező és a konyha mellett. Amint meglátta az anyját a nappaliban, a mosoly lehervadt az arcáról – az asszony ugyanis nem volt egyedül. Gil és Lauren is ott ültek egymás mellett, a jelek szerint igen feszülten, mintha kényelmetlenül éreznék magukat.

Jericho letette a virágot egy komódra, és az anyjára nézett.

– Átvertél.

Az anyja felállt.

– Jericho, én ezt már nem bírom tovább. Tudom, hogy úgy érzed, elárultak, és nem akarom kisebbíteni a bűnüket, de már hónapok teltek el azóta, ők pedig még mindig együtt vannak. Szeretik egymást. Egy család vagyunk, alkalmazkodnunk kell.

Az anyja mindössze százötven centi magas volt, de úgy nézett rá, mintha föléje tornyosulna. Úgy, ahogy az anyák szoktak a felnőtt fiaikra.

Jericho ott maradt, ahol volt, és igyekezett szenvtelen arcot vágni. Később majd megpróbálja megfejteni a zsigereiben kavargó érzelmeket, de egyelőre úgy lesz a legjobb, ha válaszol:

– Az öcsém lefeküdt a feleségemmel. A tulajdon házamban. És azt mondod, nekem kellene alkalmazkodnom?

Az anyjának, becsületére legyen mondva, arcizma se rezzent. Míg Lauren grimaszolt, Gil pedig lesütötte a szemét, ő továbbra is merőn nézte.

– Hibáztak – mondta nyugodtan. – Hibáztak, és nagyon sajnálják. Tudom, hogy sokat kívánok, Jericho, de akkor is kérlek: vissza akarom kapni a családomat. Te és a fivéred régen olyan közel álltatok egymáshoz! Hiányzik ez a közelség. Hiányoznak a családi együttlétek. És nem csak ti ketten. Mostanában alig látom Antoniót. Nyilvánvalóan téged véd, de attól még hiányzik. Hiányoznak a fiaim…

– És ők ketten miről mondanak le, cserébe az én áldozatomért?

Az anyja a homlokát ráncolta.

– Nem értem.

– Arra kérsz, hogy bocsássam meg nekik a viszonyt, azt, hogy elárultak. És tőlük mit követelsz a családi béke nevében?

– Ez nem így működik.

– Pedig így kellene.

Az anyja tett egy lépést feléje.

– Szerelmesek. Ez csak jelent valamit…

– Nem szerelmesek – mondta Jericho, mindkettőjüket szemügyre véve. – Bűntudatuk van azért, amit tettek. Ha azt mondják, hogy csak egy futó viszony volt, akkor ők a hunyók, de ha úgy tesznek, mintha ez lenne a legnagyobb szerelem a világ fennállása óta, akkor elvárható tőlem, hogy megbocsássak. – Gúnyosan felnevetett. – Nem vennék rá mérget, hogy bármelyikük képes a szerelemre.

Lauren felkapta a fejét.

– Jericho, ne mondj ilyet! Te is tudod, hogy amikor összeházasodtunk, én…

A férfi egy fejrázással szakította félbe.

– Én a helyedben hagynám ezt a témát! – mondta halkan. – Nem segít rajtad, nekem elhiheted.

Gil felállt, a tenyerét a farmerjába törölte, majd kihúzta magát. Bátran a bátyja szemébe nézett.

– Szeretjük egymást, még ha nem is hiszed el. Hibát követtünk el, amikor a hátad mögött viszonyt folytattunk, de ez a beismerés nem sokat változtat a jelenlegi helyzeten. Megkértem Lauren kezét, és ő igent mondott.

Jericho érezte, hogy mindenki őt figyeli, várva a reakcióját. És jogosan, mert erre tényleg nem számított.

Eljegyezték egymást? Ők ketten?

Nézte az öccsét és a nőt, aki korábban a felesége volt. A gondolat, hogy Gil elárulta, még mindig nagyon fájt. Testvérek voltak, és ilyet senki nem tehet a testvérével. Soha. De amikor Laurenre emelte a tekintetét, el kellett ismernie, hogy semmit sem érez. Legfeljebb enyhe megbánást, amiért ezt a nőt választotta. Oké, talán egy kis bosszúságot is, amiért azt hitte, hogy ő az igazi, de valójában egyáltalán nem hiányzott neki sem a személye, sem az, ami kettejük között volt.

– Meg kell értened, miért fontos, hogy megbocsássunk nekik – mondta az anyja. – Jericho, kérlek!

– Attól, hogy elveszed feleségül, még nem lesz helyes, amit tettél. – Az öccsére nézett. – Attól még egy seggfej vagy.

Gilnek a szeme se rebbent.

– Azt akarom, hogy te legyél a tanúm.

Jericho kis híján elnevette magát.

– Hát ebben a helyedben én nem reménykednék.

Az anyja újabb lépést tett feléje.

– Összeházasodnak. Ez tényleg nem jelent számodra semmit?

– Dehogynem! Hogy bármit képesek megtenni annak érdekében, hogy jobb fényben tüntessék fel magukat. – Jericho odalépett az asszonyhoz, és arcon csókolta. – Szeretlek, anya, de én ezt nem csinálom. Sajnálom.

Azzal megfordult, és kisétált a házból.

Sloane leöblítette a fehér babot, majd megrázta a szűrőt. A paradicsomot, az uborkát és a zöldhagymát már felaprította, és elkészítette a citromos-olívaolajos salátaöntetet. Csodák csodája, talált egy érett avokádót az élelmiszerboltban. Ellis a tűzhely mellett állt, és figyelte a grillserpenyőben sülő csirkecombokat.

– Az a nő olyan, mint egy nyájas tehén – mondta.

Ellis ránézett és elmosolyodott.

– Tudod, hogy nem hallak, amikor a páraelszívó be van kapcsolva.

– Mindegy is – mormogta Sloane, majd a babot a tálba öntötte.

A férfi ismét a csirkére fordította a figyelmét.

Sloane az összes zöldséget beletette a tálba, felkockázta az avokádót, majd mindent összekevert a mártással. Útban a lakása felé megállt a 99-es főút mellett lévő kis pékségnél, és vett egy ropogós bagettet. Most felszeletelte, és mindent odavitt a hátsó udvarra néző ablak melletti kerek asztalhoz. Ellis hozta a csirkét.

Sloane már készített egy kancsó jegesteát abból az alapból, amit mindketten szerettek. Miután leültek, Ellis megfogta az egyik kezét, és röviden fejet hajtott.

Miközben hálát adott az ételért, Sloane a férfi sűrű barna haját és széles vállát tanulmányozta. Ellis magas volt – szálkás, de erős. Hegesztő volt a szakmája, keményen dolgozott, tisztán élt, és sokkal komolyabban vette a programot, mint ő.

A férfi felemelte a fejét, és a tekintetük találkozott. A szeme barna volt, és általában vidáman csillogott. Nem arról volt szó, hogy Ellis viccesnek tartotta volna az életet, viszont mindig nyitott volt a lehetőségekre. Már majdnem egy évtizede józan volt. Sloane akárhogy is próbálkozott, nem tudta elképzelni részegen, bármennyit mesélt a múltjáról.

– Valami nyálas tehenekről beszéltél…

Sloane elmosolyodott.

– Nyájas tehenekről. Vagyis csupán egyről.

– Csak nem Minnie-t emlegeted így? – találgatta a férfi, miközben egy csirkecombot tett a tányérjára.

– Olyan idegesítő és szenteskedő!

– Aggódik érted.

– Na persze! Aggódik – ismételte meg Sloane gúnyosan. – Pont ő bírál, aki a legrondább ruhákat hordja a föld kerekén!

– Ugyan már! Miért mondasz ilyeneket?

– Mert így igaz.

Sloane salátát tett a tányérjára, majd levágott egy kis szeletet a pompás ír vajból, ami Ellisnél mindig volt otthon. Egyszerű ízlésű ember volt, de az ír vajat nagyon komolyan vette.

Egy AA-találkozón ismerkedtek meg. Sloane különböző helyszíneket meg időpontokat próbált ki, hogy megtalálja a neki és az időbeosztásának legmegfelelőbbet. Ami még fontosabb, hogy körülbelül két hete jött ki az elvonóról, és a „Kilencven találkozó kilencven nap alatt” nevű programon dolgozott. Rögtön észrevette a férfit – főleg azért, mert Ellis merőn bámulta. A találkozó után Sloane odalépett hozzá.

– Nyilvánvalóan érdeklődsz irántam – szólította meg.

Ellis nevetett.

– Hogy is ne érdeklődnék? – felelte, ám aztán elkomorodott. – De ez még túl korai neked.

Sloane tudta, hogy igaza van. Még nem volt biztos benne, hogy meg tud maradni a józanság útján. A börtönben töltött két évet, három hónapot és tizennyolc napot nem számítva, soha nem bírt néhány óránál többet ivás nélkül.

Három hónappal később a férfi a közösségi ház előtt várta a találkozója után. Sloane-nak sejtelme sem volt, honnan tudta Ellis, hogy részt vesz azon a találkozón, és nem is kérdezte. Elmentek kávézni, aztán a kávézásból vacsora lett, és azóta is együtt voltak.

– Soha nem kérted, hogy költözzem hozzád – jegyezte meg kissé szemrehányón, miközben megkent vajjal egy szelet bagettet.

– Nem.

Sloane megrágta a kenyeret, aztán lenyelte.

– Van ennek valami oka?

– Még nem állsz készen. Legyen meg az egy éved, és meglátjuk, mi lesz.

– Most te is úgy beszélsz, mint Minnie – panaszkodott Sloane, noha tudta, hogy a férfinak igaza van, és óvatosnak kell lenniük.

A józanság nem egyszerű dolog. Legtöbbször erősnek és eltökéltnek érezte magát, de időnként furcsa, megmagyarázhatatlan vágyat érzett az ivásra – mint néhány nappal ezelőtt is, amikor arra gondolt, hogy ráférne egy koktél. Ettől teljesen kiborult.

– Minnie jót akar.

– Na már csak ez hiányzott! Te is az ő oldalára állsz? – Sloane letette a villáját. – Érteném a kétségeiteket, ha nem tennék meg mindent, amit kellene, de én mindent megteszek. Heti hat napon látogatom a gyűléseket. Együtt élek két nővel, akik szintén gyógyulófélben vannak. Veled járok, aki tökéletes példakép vagy, szóval ez egy újabb pozitív kapcsolat. Mit akar még?

– Azt, hogy vedd komolyan ezt az egészet.

– Komolyan veszem.

Ellis kétkedőn felvonta a szemöldökét.

– Komolyan veszem – ismételte meg Sloane. – Nem tehetek róla, hogy ilyen vidám és könnyed természetű vagyok.

– Szórakoztatni akarsz, mert vérbeli előadóművész vagy.

Sloane azt kívánta, bárcsak igaza lenne. Volt idő, amikor… Elhessegette az emlékeket. Igen, volt tehetsége meg lehetősége is, de mindkettőt eldobta a pia miatt, és erre nem szeretett gondolni.

– Szereted, ha szórakoztatlak, valld csak be!

A férfi bólintott.

– Igen, szeretem. Te vagy a legnagyobb gyengém.

– Az alkoholt nem számítva.

– Igen. Nagyjából egyformán veszélyesek vagytok rám.

A lány a villájára szúrt egy kis salátát.

– Akkor szerintem váltsunk témát! Épp eleget beszéltünk Minnie-ről. Milyen napod volt?

Végigbeszélgették a vacsorát. Miután leszedték az asztalt, és kitakarították a konyhát, letelepedtek a nappaliban. A férfi bekapcsolta a tévét, míg Sloane elővette a kézművesdobozát. Éppen egy újabb gyöngyös karkötőt készített Aubrey-nak. Mostanában ezt csinálták: a hét folyamán mindketten készítettek egy-egy új karkötőt egymásnak.

Négy, különböző árnyalatú kék zsinórt keresett, majd kiválasztott néhány gyöngyöt, köztük egy szívet és egy csillagot. Miután levágta a zsinórokat a kívánt hosszúságúra, a szálak végeit ragasztószalaggal a tálcához rögzítette, és fonni kezdett.

Ellis lenémította a tévét.

– Beszéltél Finley-vel arról, hogy több időt szeretnél tölteni Aubrey-val?

– Még nem. – Sloane egy fehér gyöngyöt tett a karkötőhöz. – De majd fogok.

Ellis hallgatott.

Sloane összefonta a zsinórokat, újabb fél centivel bővítette a karkötőt. Tudta, hogy a férfi kivárja, akármeddig tart is, amíg rendesen megválaszolja a kérdést.

Felemelte a fejét és ránézett.

– Utálok a húgommal beszélni. Még ha nem is mond semmit, tudom, mit gondol.

– Itt most Aubrey a lényeg, nem a húgod.

– Tudom. Szeretném, ha többet lennénk együtt.

Finley gyámsága lehetővé tette, hogy rugalmasan alakítsák a látogatásokat. Sloane-nak csak kérnie kellett, és ha a kérés észszerű volt, Finley mindig rábólintott. Sloane alapvetően nem kételkedett abban, hogy a húga végül igent mond majd. Csak ehhez először össze kell szednie a bátorságát, és megkérdeznie.

Jelenleg hetente egyszer, szombat délutánonként találkozott a lányával. Sloane változtatni akart ezen, szerette volna, ha Aubrey nála töltheti az éjszakát. Vasárnap reggel munkába menet majd hazaviszi Finley-hez. Ha ez rendben megy majd, Sloane következő kérése az lenne, hogy egy hétköznap este is együtt vacsorázhassanak.

Vágyott rá, hogy többet lássa Aubrey-t, hogy jobban részese legyen az életének. De a vágyakozás mellett hol kisebb, hol nagyobb súllyal jelen volt a félelem is. Rettegett attól, hogy elszúrja, hogy kárt okoz, hogy tönkreteszi a lánya életét. A bűntudat volt az állandó társa.

– Tudod, mi az igazi szívás az alkoholizmusban?

– A reggeli lehelet?

A nő felnevetett, majd elengedte a karkötőt, és hátradőlt a székében.

– A napi huszonnégy órás bocsánatkérő körút. Az, hogy nincsenek boldog emlékek, amelyekben elmerülhetnél. Bármi jut is eszembe a múltamból, mindig van ott mellette valami szörnyűség, amit legjobb lenne elfelejteni. Amikor lehánytam vagy összetörtem valamit, megbántottam valakit, akit különben szeretek. Pedig olyan jó lenne időnként csak a szépre emlékezni!

– Nem menekülhetsz a múltad elől.

– Ezt elfogadom. Amit nehezményezek, az az, hogy nincs mód a javításra. Nem számít, mennyire jól csinálom a dolgaimat ma, mindig mindenki arra fog emlékezni, hogy egyszer régen elszúrtam. Ez aligha igazságos.

– Ma még nem szúrtad el – mutatott rá derűsen Ellis.

– Még nincs vége a napnak, szóval ne hamarkodd el!

3. fejezet

A hitelpapírhalom körülbelül öt centiméter vastag volt. Egy nap, gondolta Finley, miközben oldalról oldalra aláírta és dátummal látta el a dokumentumokat, egy nap majd készpénzért veszek házat. Legalábbis erről ábrándozott. Most azért is hálás volt, hogy egyáltalán hitelt kapott. Három évbe telt, hogy kifizesse a hitelkártya-tartozásait és a korábbi munkáltatóját, miközben a megvásárolni kívánt ház előlegére spórolt. Három évig az anyjánál lakott, és minden centet félretett, amit csak tudott.

– Ez az utolsó – mondta mosolyogva az ügyintéző. – Majd küldök önnek egy digitális másolatot ezekről. A bank hétfőn folyósítja a kölcsönt, önnek pedig kedden kell lezárnia és bejegyeztetnie az adásvételt.

Finley titkon lekopogta.

– Ez a terv – bólogatott.

Húsz perccel később már észak felé, Mill Creek irányába hajtott a Subaruval. Alig múlt délután kettő. A legtöbb hétköznapon dolgozott, de most szabadságot vett ki, hogy aláírja az új háza papírjait.

Mennyi szabadság! – gondolta nevetve, miközben megállt Kelly felhajtóján.

A barátnője kétszintes háza jellegzetes seattle-i ház volt, melyhez lejtős telek tartozott. A kertbe örökzöldeket ültettek elöl éppúgy, mint a ház mögött. A vakolat pasztellkék volt, fehér szegéllyel. Az egyetlen bejárati ajtót mélykékre mázolták.

Finley csak egyszer kopogott, ez is elég volt ahhoz, hogy a két kutyát felriassza. Az ugatást hangos visítás kísérte, mert az ötéves Reilly azonnal tudni akarta, ki áll az ajtóban. Másodpercekkel később Kelly beengedte Finley-t.

– Akarsz életet cserélni? – kérdezte tőle nevetve. – Tudom, hogy már korábban is felvetettem, de most komolyan gondolom.

Finley megölelte a nőt, majd felkapta Reillyt, és körbeforgatta a levegőben.

– Kösz, de semmi kedvem lefeküdni Ryannel. Igazán jóképű srác, meg minden, de valahogy mégis viszolygok a gondolattól.

– És ez így van rendjén. – Kelly félrelökte a kutyákat az útból, és felsétált a lépcsőn az emeletre.

A jókora nappali egy tágas, világos konyhába nyílt. Balra volt az étkező. A konyhán túl egy télikert helyezkedett el, amely a ház hosszában végighúzódó teraszra vezetett. A folyosó végén három hálószoba volt, köztük a szülői háló. A földszinten volt a nappali és további három háló, valamint egy fürdőszoba. Ha a gyerekek nagyok lesznek, birtokba vehetik az alsó szintet, de most mindannyian ezen a szinten laktak.

Kelly a konyhába vezette a barátnőjét, ahol Finley leült, és az ölébe ültette Reillyt.

– Mit csináltatok az óvodában? – kérdezte.

– Kígyókat számoltunk!

A kisfiú kibújt a karjából, elszaladt, és másodpercekkel később néhány kis műanyag kígyóval tért vissza.

– Szép – mondta Finley, megcsodálva a színeket. – Hány kígyód van?

– Egy, kettő, három, négy, öt. – Reilly rávigyorgott. Hosszú vörös haja a szemébe lógott, de nem zavarta. – Öt kígyóm van!

A vörös haj Kellytől jött, aki mindhárom gyerekére átörökítette a színeit.

– Valaki beborított egy vödör kígyót a gyerekeknek. Nagy sikere volt, és mindannyian hazavihettek belőle.

Finley a játékokkal teli nappali felé pillantott, ahol az egyik kutya ágyat vetett magának egy halom plüssállaton.

– Mert még nincs elég játék a házban, úgy gondolod?

– Igazad lehet.

Reilly kivitte a kígyóit a nappaliba, ahol leült az egyik kutya mellé, és kinyitott egy legókkal teli műanyag vödröt. Kelly Finley-re nézett.

– Aláírtad?

– Igen. Kedden kell lezárnom az adásvételt. Remélhetőleg minden rendben lesz.

– Miért ne lenne? – A barátnője megszorította a kezét. – Annyira örülök neked! Nagyon keményen megdolgoztál azért, hogy újra betörj az ingatlanpiacra. Mennyi idő is volt ez? Két év?

– Három.

Kelly zöld szeme tágra nyílt az elképedéstől.

– Komolyan? Már három éve spórolsz?

– Rengeteg pénzt kellett visszafizetnem.

Három évvel ezelőtt Finley kénytelen volt eladni a házat, amit eleve eladni tervezett, ám ez mégsem úgy sikerült, ahogy szerette volna. Csak a konyhát tudta felújítani, a fürdőszobát ellenben nem, így nem kapott annyit a házért, mint amennyit remélt. Mégis, az eladás nagyban hozzájárult, hogy időben törlessze az adósságait.

– A kinézett ház alaprajza nagyon tetszik – vélekedett Kelly. – Nem gondolod, hogy meg kellene tartanod magadnak és Aubrey-nak?

– Nagy a kísértés, de nem. Szeretném rendbe hozni és eladni, hogy aztán a pénzből egy nagyobb házat vegyek.

– Gondolom, azt is eladásra… Nem szeretnél saját házat?

– Aubrey és én jól megvagyunk anyámmal.

Legalábbis mostanáig jól megvoltunk.

– Mi az? – csapott le Kelly. – Miért vágtál ilyen fura arcot?

Finley vett egy mély lélegzetet.

– A nagyapám hozzánk költözik.

A barátnője arca elborult.

– Neked nincs is nagyapád… – motyogta, aztán nagy szemeket meresztett – Na ne! Az anyai nagyapádról beszélünk? Hogy is hívják?

– Lester.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy Lester fog veletek élni? Hiszen dobott titeket. Ő volt az, aki olyan kegyetlenül… – Reillyre pillantott, aztán halkabbra fogta a hangját. – Te jobban tudod, mit tett, mint én. Szörnyen viselkedett, utána pedig egy szó nélkül eltűnt. Kilépett az életetekből. Most meg be akar költözni a házatokba?

– Pontosan – mondta Finley könnyedén, pedig egy kő volt a gyomra helyén.

Elmagyarázta, hogy Lester gyengélkedik, az anyja pedig anyagi biztonságra vágyik.

– A pénz miatt engedi, hogy hozzátok költözzön? – kérdezte Kelly majdnem sikítva. – Most viccelsz? – Nyelt egy nagyot, és halkabban folytatta: – Oké, értem én, hogy a pénz fontos. Három gyerekkel meg kell fognunk minden centet, de akkor is. És a te szíveddel-lelkeddel mi lesz? Különben is, lehet, hogy nem a tiéd a ház, de lakbért fizetsz, és ingyen felújítottad mindkét emeleti fürdőszobát. Ennek azért számítania kellene valamit.

Finley rámosolygott a barátnőjére.

– Nagyra értékelem a lojalitásodat, de igazából anyámé a döntés joga. És ő így döntött.

– Nagyon haragszom az anyádra. Biztos, hogy nem tudsz beköltözni a házba, amit most vettél?

Finley a lepukkant fürdőszobára és az ócska kazánra gondolt.

– Ha csak rólam lenne szó, én szívesen beköltöznék, de Aubrey-val nem tehetem meg, hogy magammal ráncigálom egy ilyen helyre. Jobb neki anyánál. Nemcsak azért, mert ott működik a kazán, hanem a stabil környezet miatt is. Ráadásul anyukám remekül bánik vele, és sokat segít.

– Blabla… Attól még haragszom rá. Sosem volt jó anya. Nem veletek foglalkozott, hanem az álmait követte. Ebből lett a baj. Abból, hogy rálőcsölt benneteket nagyapádra, aztán hónapokra lelépett. Pedig gyerekei voltak. Nem az a normális, ha egy anya számára a gyerekei az elsők?

– Akkoriban teljesen természetesnek vettük, hogy elmegy – ismerte el Finley. – Mindig a nagy álmáról beszélt, és mi azt akartuk, hogy ez az álom valóra váljon.

Az anyja mindezt úgy adta elő, hogy ez a legtermészetesebb dolog a világon. Hogy neki egyszerűen muszáj csatlakoznia egy vándortársulathoz. Különben is, Sloane-nal tényleg szerettek a nagyapjukkal élni. Jó volt hozzájuk – egészen a bírósági perig.

– A családi élet bonyolult – mondta Finley sóhajtva.

– A tiéd sokkal inkább, mint az enyém.

– Akkor örülhetsz, nem? Sőt akár önelégült is lehetsz.

Kelly felnevetett.

– Az önelégültség nem olyan érzés, amit a legjobb barátommal kapcsolatban szeretnék érezni. Kell segítség, hogy felkészülj Lester érkezésére?

– Remélem, hogy szombaton egy órára kölcsönvehetem a dögös férjedet. Egyedül nem tudom a nagy íróasztalt kivinni a vendégszobából, és kicserélni egy komódra.

– Majd beszélek vele, és megírom egy sms-ben, mikor ér rá. – Kelly elmosolyodott. – Talán itt az ideje, hogy találj magadnak is egy dögös pasit.

– Köszönöm, de nem. Az életem így is kész katasztrófa. Nem kell több dráma.

– Akkor keress egy olyan férfit, aki nem drámázik.

– Olyan nem létezik. Különben is, kinek kell olyan nő, aki a nővére gyerekét neveli, az anyjával és a nagyapjával él, és minden fillérét egy romos házra költi?

– Amit te fogsz felújítani.

– Akkor is. Nem vagyok valami nagy fogás.

– Nem is tévedhetnél nagyobbat.

Finley értékelte Kelly kedvességét, még akkor is, ha tudta, hogy amit mond, az nem igaz.

– Fin!

Finley megfordult, és látta, hogy Reilly a padlón játszik.

– Gyere, játssz velem!

Kelly rátette egyik kezét Finley karjára, majd a fia felé fordult.

– Reilly, ne feledd, hogy követelőzni csúnya dolog! Szépen kell kérni.

Reilly duzzogva lebiggyesztette a száját.

– Finley-vel akarok játszani!

– Megértettük. Szóval hogyan fogod megkérdezni tőle, szeretne-e veled játszani?

A gyerek hol az egyikükre, hol a másikukra nézett. Finley lesütötte a szemét, és az asztalt bámulta, hogy el ne mosolyodjon.

– Finley, jössz velem játszani, kérlek?

– Megyek – mondta Finley, majd besétált a nappaliba, és lehuppant mellé. – Ez egy tűzoltóállomás?

– Aha. Nézd, ott vannak legó tűzoltók és egy teherautó!

– Imádom a nagy teherautókat.

– Én is.

Finley felnézett Kellyre.

– Megvan. Menj, meditálj pár percig, vagy hajtogass törülközőt, vagy csinálj bármit, amire nem volt időd!

– Szívesen zuhanyoznék egy nagyot – vallotta be a barátnője. – Anélkül, hogy megzavarnának.

– Akkor eljött a pillanat.

Kelly a konyhai órára pillantott.

– A gyerekek húsz perc múlva itt lesznek. Karen kíséri őket haza az iskolából.

– Fogadom őket. Menj nyugodtan!

A barátnője hálás mosollyal köszönte meg, és távozott. Finley pedig tűzoltósat játszott Reillyvel. Vicces gyerek volt, okos és kedves, jól kijöttek egymással. Problémamentesen eltelt ez a néhány perc, és Finley azt kívánta, bárcsak az élete többi része is ilyen könnyű lenne.

Beszélgettek, nevettek és játszottak, amíg ki nem nyílt a bejárati ajtó, és Aubrey be nem robbant a házba Kelly két nagyobb gyerekével együtt.

Karen, az utcában lakó másik többgyermekes anyuka, odaintegetett Finley-nek.

– Üdv!

– Kelly épp zuhanyozik – magyarázta Finley. – Van valami, amit el kell mondanom neki?

Karen megrázta a fejét.

– Nem, nem történt semmi különös, a jelek szerint mindenkinek jó napja volt.

A gyerekek berohantak, hogy megöleljék, de az ölelkezés gyorsan valamiféle birkózásba, pontosabban „kicsi a rakás” játékba torkollott, ahol természetesen Finley került legalulra, a négy gyerek meg rá. Nagy nevetés következett, amíg egy ismerős hang azt nem mondta:

– Mi ez a rumli a nappalimban?

Kelly két idősebb gyereke felpattant, hogy üdvözöljék az anyjukat. Reilly visszatért a legóihoz, Aubrey pedig Finley ölébe ült.

– Milyen volt a napod? – érdeklődött Finley.

Aubrey rámosolygott.

– Jó. De a helyesírási lista nehéz, úgyhogy korán el akarom kezdeni a tanulást. És ki kell választanom az állatokat a totememhez. A különböző állatoknak különböző jelentésük van.

– Van olyan állat, ami a csinos, vicces, okos, nagyszívű lányoknak való?

Aubrey átölelte a nyakát, és megszorította. Aztán megkérdezte:

– Aláírtad a papírokat a házról?

– Igen.

– Sok volt?

Finley elvigyorodott.

– Nagyon sok. Egy örökkévalóságig tartott.

– Rajta volt valamelyiken a nevem?

– Sajnos nem, de végig rád gondoltam.

– Biztosan gyönyörűvé fogod varázsolni azt a házat! Alig várom, hogy láthassam, mit csinálsz.

– Én pedig már alig várom, hogy elkezdhessem. Kedden kellene megkapnom a kulcsokat.

– De jó! – Aubrey összecsapta a kezét.

Felálltak, hogy hazamenjenek, és Finley megölelte Kellyt.

– Köszönöm, hogy meghallgattál.

– Ez az egyik szuperképességem. Nagyszerű hallgatóság vagyok. Talán legközelebb jobb tanácsaim lesznek.

Finley felnevetett.

– Azt hittem, a hallgatás a szuperképességed, nem a tanácsadás.

– Többfunkciós vagyok.

Aubrey belekapaszkodott Finley kezébe, miközben kisétáltak a kocsihoz. Finley szíve elszorult a meghatottságtól. Egek, mennyire szereti ezt a kislányt! Bármit megtenne érte. Tűzbe vetné magát, vállalna bármilyen veszélyt, ha ezzel segíthetne rajta. Mindig is imádta az unokahúgát, de az elmúlt három év alatt, amíg gondoskodott róla, ez az érzés elhatalmasodott rajta. Már nem érezte elég nagynak a testét, hogy befogadja ezt a sok szeretetet és aggodalmat.

Vajon anya is így érzett? – tűnődött, miközben kinyitotta a Subaru hátsó ajtaját. És ha igen, miért hagyta el újra meg újra a lányait, hogy a sztársággal kapcsolatos álmait kergesse? Finley nem aggódott annyira önmaga miatt – az ő élete viszonylag jól alakult. Sloane azonban… Vajon más lett volna az élete, ha az anyjuk nem hagyja el őket, hanem velük marad?

Ez az a kérdés, amit senki nem tud megválaszolni, gondolta, miközben meggyőződött róla, hogy Aubrey jól be van csatolva, a hátizsákja pedig karnyújtásnyira van tőle.

– Miután megcsináltam a matekházit, és gyakoroltam a helyesírást, játszhatunk táncolósat? – kérdezte Aubrey, amikor Finley elindította a kocsit.

– Tudod, hogy nem vagyok túl jó abban a játékban.

Aubrey rámosolygott a visszapillantó tükörben.

– Tudom. Ezért szeretem!

Finley elindította a csapatát a hatos házhoz. A vázszerkezet elkészült, ami azt jelentette, hogy a vízvezeték- és villanyszerelés következett. A nagy, kétszintes házban négy fürdőszoba volt, egy plusz vendégvécé kézmosóval, egy-egy mosogató a garázsban és a mosókonyhában, valamint egy külön zöldségmosogató a konyhában, és egy keringtetőszivattyú, amely lehetővé tette, hogy a tulajdonos a ház bármelyik csapjának megnyitásával másodperceken belül meleg vizet kapjon. Persze ahol van pénz…

– Dolgozz rendesen! – mondta Zachnek, a csapat legifjabb tagjának. – Mintha anyukád jönne ellenőrizni a munkádat. Lehet, hogy át is hívom…

Zach, aki a húszas évei elején járt, és mindössze három hónapja végzett az ipari iskolában, elvörösödött.

– Komolyan?

Finley elfojtott egy sóhajt. Zach keményen dolgozott, de sajnos nem ő volt a legélesebb kés a fiókban.

– Csak vicceltem – mondta szelíden. – És takaríts ki magad után, ahogy haladsz! És győződj meg róla, hogy látszik a ragasztó! Nem véletlenül kék. Tudnunk kell, hogy minden cső jól le van-e zárva. Az én házaimban nem szivároghatnak a csövek.

– Igen, asszonyom.

– Minden rendben lesz, főnök – mondta neki Burt.

– Tudom, hogy igen.

Burt húsz éve volt a cégnél. Az egyetlen ok, amiért nem volt saját csapata, hogy nem akart főnök lenni. Szerette elvégezni a munkáját, majd a nap végén hazamenni úgy, hogy közben nem vállal felelősséget senki másért, csak önmagáért. De tény, hogy a dolgát nagyon értette.

Finley magára hagyta, hogy folytassa a munkát, és lesétált a kettes házhoz, ahol a csapokat szerelte. Az emeleti fürdőszobákat és a mosókonyhát már befejezte. Ma a ház többi része következett. A tervező a Moen Align csiszolt, nikkelszínű csaptelepeket választotta, ami Finley egyik kedvence volt. A szabadon álló kádtöltő volt a legszebb szerelvény, amit valaha látott, és az ára is passzolt ehhez.

Egy nap, gondolta, miközben dobozokat cipelt be a furgonjából a nappaliba, egy nap majd vesz magának egy ilyet a saját otthonába. Végre azt veszi, amit igazán szeretne, nem pedig azt, ami akciós, vagy éppen ajándékként hozzácsapták valami más termékhez. De ahhoz kell még egy kis idő.

Összevetette a berendezési tárgyak listáját a dobozokkal, kivette, amire a konyhában szüksége lesz, majd kinyitotta a szerszámosládáját. Miután a papírral borított pultra helyezte a bluetoothos hangszóróját, összekapcsolta a telefonjával, majd addig keresgélt a lejátszási listáin, amíg nem talált egy jó hangos, egyenletes ütemű rockzenét. Abban reménykedett, hogy a dobok és a gitárok segítenek feledtetni vele azt az idegesítő tényt, hogy a nagyapja hamarosan náluk fog lakni.

Miközben kicsomagolta a zöldségmosogató csaptelepét – a fő mosogatóhoz illő pompás csaptelep kisebb változatát –, azzal nyugtatta magát, hogy Lester nem az ő problémája. Csakhogy ezt maga sem hitte. Az anyja a tanítással és a színjátszásóráival lesz elfoglalva. Ráadásul az asszony elég jó volt abban, hogy elkerüljön mindent, ami kényelmetlenül érinti. Finley-nek viszont vigyáznia kell Aubrey-ra. Amíg teljesen át nem világítja az öreget, és meg nem bizonyosodik róla, hogy nem fogja összetörni a kislány amúgy is érzékeny szívét, addig őrt kell állnia.

Megnyomta a bekapcsológombot a Bluetooth-hangszórón, jól felcsavarta a hangerőt, aztán térdre ereszkedett, és a mosogató alá bújt, hogy megkezdje a telepítést. Egy órával később végzett, és a fő mosogatóhoz lépett. Félig bent volt már a szekrényben, és a csatlakozást feszegette, amikor a zene hirtelen, mondat közben elhallgatott. Finley kibújt a szekrényből, nem tudta, mi történhetett. Egész éjszaka töltötte a hangszórót. De ahogy körbenézett, kiderült, hogy egyáltalán nem az akkumulátorral van gond.

Egy magas, sötét hajú férfi állt a nyitott szerszámosládája mellett, várakozó arckifejezéssel.

Hoppá! A nagyfőnök. Nem a közvetlen főnöke – a cég, amelynek Finley dolgozott, csupán alvállalkozó volt. Jericho Ford volt az építkezés irányítója és a Ford Construction tulajdonosa, vagyis a fejlesztő és építtető.

Finley feltápászkodott, meglepetésében majdnem beverte a fejét a szekrény tetejébe.

– Üdv – mondta, majd a hangszóróra pillantott. – Túl hangos voltam?

Jericho Ford körülbelül annyi idős lehetett, mint ő, talán néhány évvel idősebb, és jó pár centivel magasabb az ő százhetvenöt centijénél. Hozzá hasonlóan farmert és acélbetétes bakancsot viselt, valamint flanelinget.

– Á, dehogy! Nem is hallottam a zenét, amíg be nem jöttem a házba – felelte a férfi. – Springsteen-rajongó?

– Ma inkább egy jó ritmust akartam, mintsem egy bizonyos előadót. – Elhallgatott, nem tudta, miért van itt a nagyfőnök, mit vár tőle. – Finley McGowan vagyok – tette hozzá. – Akkor mutattak be minket egymásnak, amikor pár hónapja elkezdtem a munkát, ha esetleg nem emlékezne…

– Jericho Ford.

A nő mosolygott, miközben kezet ráztak.

– Azt mindenki tudja, maga kicsoda.

– Lehet, de az biztos, hogy nem hízelegnek eléggé, és ez idegesítő.

Finley, akit váratlanul ért a tréfálkozás, felnevetett.

– Magasztalásra vágyik, hajbókolásra, vagy megelégszik az ízléses ajándékokkal?

– Egyik ellen sincs kifogásom.

– Legközelebb küldjön egy emlékeztetőt, akkor hátha nem felejtem el.

– Meglesz.

A férfi odasétált a zöldségmosogatóhoz, és megnyitotta a csapot. Megindult a víz. Jericho megrángatta a csaptelepet, mintha meg akarna bizonyosodni, hogy jól van-e rögzítve. Aztán leguggolt, és belenézett a szekrénybe. Finley mindent megtett, hogy csöndben maradjon, pedig nagyon szeretett volna méltatlankodva felkiáltani, hogy mégis mit képzel, kicsoda ő, hogy ellenőrizni meri? Csakhogy épp most tisztázták, kicsoda a fickó, és mivel ez az ő háza, Finley kénytelen volt befogni a száját.

– Úgy hallottam, van egy szívdöglesztő kádtöltő csap az emeleten – mondta a férfi, majd felállt és szembefordult vele. – A