Gabriel
García
Márquez

A tábornok útvesztője

– részlet –

Fordította Tomcsányi Zsuzsanna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Gabriel García Márquez
El general en su laberinto
Madrid, Mondadori, 1989

© Gabriel García Márquez, 1989
Hungarian translation © Tomcsányi Zsuzsanna, 1992

Álvaro Mutisnak, aki megajándékozott
e könyv megírásának ötletével.

Mintha a sátán igazgatná életem folyását.

(Levél Santanderhez, 1823. augusztus 4-én)

Hű szolgája, José Palacios a kádban talált rá; úgy lebegett a gyógyfüves vízben meztelenül, nyitott szemmel, mintha megfulladt volna. Az inas tudta, hogy a gazdája sokféleképpen szokott elmélkedni, de ezúttal olyan átszellemülten, önmagáról megfeledkezve feküdt ott, mint aki már nincs ezen a világon. Nem mert odamenni, csak halkan szólította, hiszen a gazdája úgy rendelkezett, hogy még öt óra előtt keltsék fel, hogy pirkadatkor útnak indulhasson. A tábornok felocsúdott révületéből, és a félhomályban régi, kedves inasának áttetsző, kék szemét, mókusbarna, göndör haját, rendíthetetlenül méltóságteljes alakját látta maga előtt, kezében a szirupos pipacsfőzettel teli csészével. A tábornok könnyedén megmarkolta a fürdőkád fogódzóit, és sorvadt testét meghazudtolva, fürge delfinugrással egyszeriben kinn termett a gyógyvízből.

– Mehetünk – mondta. – Máris indulunk, hisz itt senki sem szeret bennünket.

José Palacios már olyan sokszor hallotta ezt tőle a legkülönbözőbb alkalmakkor, hogy még most sem hitte el, pedig az istállókban már felrakták a málhát az öszvérekre, és a katonai kíséret tagjai is gyülekezni kezdtek. Segített nagyjából megszárítkoznia, és lámaszőr köpönyeget terített meztelen testére, mert úgy reszketett, hogy a csésze majdnem kiesett a kezéből. Hónapokkal korábban, amikor újra belebújt abba a szarvasbőr nadrágba, ami a kicsapongó limai éjszakák óta nem volt rajta, észrevette, hogy az idő múlásával nemcsak lefogyott, de alacsonyabb is lett. Meztelenül is másképp festett; a teste sápadtfehér lett, az arca és a keze pedig olyan cserzett, mintha a zord időjárás kezdte volna ki. Júliusban múlt negyvenhat éves, de vastag szálú göndör haja már hamuszínűre változott, és a csontjait megroppantotta a korai öregség; olyan elesettnek látszott, mint aki aligha éri meg a következő júliust. Határozott mozdulatai viszont életerős emberre vallottak, ahogy fáradhatatlanul rótta a köröket a szobában. Mintha az élet vizét kortyolta volna, egy hajtásra kiitta a tűzforró teát – csoda, hogy meg nem égette a nyelvét –, miközben mintha menekült volna a tulajdon vizes lábnyomai elől a padló kopott gyökérszőnyegén. Meg sem szólalt, míg a közeli templom tornyában ötöt nem ütött az óra.

– Szombat van, 1830. május 8-a, Jeanne d’Arc kivégzésének napja – jelentette az inas. – Hajnali három óta esik.

– A XVI. század hajnala óta – mondta a tábornok, és a hangján még érződött az álmatlanság fanyar lehelete. Aztán komolyra fordítva a szót hozzátette: – Nem kukorékolt a kakas.

– Errefelé nincs kakas – mondta José Palacios.

– Nincs itt semmi – felelte a tábornok. – Hitetlenek földje ez.

Santa Fé de Bogotában voltak, kétezer-hatszáz méterrel a távoli tenger szintje felett, és a csupasz falú, hatalmas hálószoba a rosszul záródó ablakaival, amelyeken át befütyült a jeges szél, nemigen használt a tábornok egészségének. José Palacios a toalettasztal márványlapjára tette a borotvatálat és a vörös bársonybélésű dobozt az aranyozott borotválkozóeszközökkel. A tükör mellé állította a gyertyatartót, hogy a tábornok jól lásson, és közelebb tolta a parázstartót, hogy melegítse a lábát. Aztán odanyújtotta neki a négyszögletes lencséjű, ezüstkeretes szemüveget, amit mindig a mellényzsebében hordott. A tábornok feltette a szemüveget és megborotválkozott, ügyesen forgatva a borotvát hol jobb, hol bal kézzel, mert mindkettővel egyformán jól bánt, megdöbbentő határozottsággal kormányozva kezének mozdulatait, ami az imént még a csészét is alig tudta megtartani. Vaktában fejezte be a borotválkozást, tovább róva a köröket a szobában, mert ha csak lehetett, kerülte a tükröt, hogy ne kelljen szembenéznie önmagával. Aztán kitépkedte a hosszú szőrszálakat az orrából meg a füléből, kifényesítette tökéletes fogsorát egy ezüstnyelű selyemkefére szórt szénporral, levágta és fényesre dörzsölte a körmét a kezén és a lábán, végül pedig felvette a lámaszőr köpönyeget, és alaposan meglocsolta magát kölnivízzel, két kezével dörzsölve a testét, míg bele nem fáradt. Azon a hajnalon a szokásosnál is kíméletlenebb szigorral tisztálkodott, mintha a testéről és a lelkéről is le akarná mosni a húszéves, hiábavaló háború és a hatalomban való csalódás mocskát.

Előző este Manuela Sáenz volt az utolsó látogatója, ez a harcedzett quitói asszony, aki szerette, de nem maradt mellette mindhalálig. Azért jött, hogy mint rendesen, tájékoztassa a tábornokot mindarról, ami a távollétében történt; rajta kívül régóta nem bízott senkiben. Átadott az asszonynak néhány emléktárgyat, amelyeknek csupán személyes értékük volt, egypár könyvet, amelyeket nagy becsben tartott, és két ládikót, amelyekben a személyes levelezését őrizte. Előző nap, a rövid, formális búcsúzáskor azt mondta neki: „Nagyon szeretlek, de még jobban szeretném, ha most csakis a józan eszedre hallgatnál.” Az asszony ezt is megtiszteltetésnek vette, mint a csodálat annyi más jelét, amit forró szerelmi kapcsolatuk nyolc éve során a férfi iránta mutatott. Ismerősei közül egyedül az asszony hitte el neki, hogy ezúttal valóban elmegy. És ugyancsak ő volt az egyetlen, akinek kétségbevonhatatlan oka volt arra, hogy visszavárja.

Úgy volt, hogy az indulásig már nem találkoznak. De Amalia asszony, a házvezetőnő még szerette volna megajándékozni őket egy utolsó röpke búcsúval, és kijátszva az ájtatos és előítéletekkel teli helybeliek figyelmét, az istálló felől beengedte a házba a lovaglóruhás Manuelát. Nem azért, mintha ő meg a tábornok titokban szerették volna egymást, mert hisz nyíltan, mindenki megbotránkozása ellenére tették, hanem hogy megvédje a ház jó hírét. A tábornok már bátrabb volt, és meghagyta José Palaciosnak, hogy ne zárja be a szomszédos helyiségbe nyíló ajtót, ahol jöttek-mentek a szolgálók, a testőrség szárnysegédei pedig még jóval a látogatás befejezése után is javában kártyáztak.

Manuela két órán át felolvasott neki. Fiatalsága csak nemrég hervadt el, amikor a teste nem tudott többé dacolni a korral. Tengerészpipát szívott, verbénaillatú kölnivizet használt, akárcsak a katonák, férfiruhában járt, és katonák közt élt, de fátyolos hangja még mindig szépen szólt a szerelem félhomályában. A gyertya halvány fényénél olvasott, abban a karosszékben ülve, amelyen még az utolsó alkirály címere díszelgett, a férfi pedig az ágyon fekve hallgatta, házi ruhában, a lámaszőr köpönyeggel betakarózva. Csak a légzése ritmusa árulta el, hogy nem alszik. A könyvet a perui Noé Calzadillas írta, és az volt a címe, hogy Beszámoló ama hírekről és mendemondákról, amelyek az úr 1826. esztendejében közszájon forogtak Limában. A felolvasó színpadiasan hangsúlyozott mondatai pompásan illettek a szerző stílusához.

Egy álló órán át csak az asszony hangja hallatszott az alvó házban. De az utolsó parti után a kártyázó férfiak hirtelen hangos nevetésben törtek ki, ami fellármázta a kutyákat is. A tábornok kinyitotta a szemét, nem is annyira nyugtalanul, mint inkább kíváncsian, az asszony pedig becsukta a könyvet az ölében, a hüvelykujjával jelölve meg, hol tartott.

– A barátai azok – mondta.

– Nekem nincsenek barátaim – felelte a férfi. – De ha még netán akad is egy-kettő, azok is hamarosan elhagynak.

– Pedig ezek azért őrködnek odakinn, hogy önt meg ne ölhessék – mondta az asszony.

A tábornok csak ekkor tudta meg, amit városszerte beszéltek: több összeesküvést is szőttek ellene, és maradék hívei a házban strázsálva próbálták megakadályozni a merényletet. Az előcsarnokban és a belső udvart körülfogó folyosón huszárok és gránátosok tanyáztak, valamennyien venezuelaiak, akik majd elkísérik Cartagena de las Indias kikötőjébe, ahol hajóra száll, hogy Európába vitorlázzon. Ketten közülük leterítették a gyékényszőnyegüket a földre, és lefeküdtek a hálószoba ajtaja elé, a szárnysegédek pedig tovább kártyáztak a szomszéd szobában még akkor is, amikor Manuela már abbahagyta az olvasást; bizalmatlan idők jártak akkoriban, senki sem tudta, honnan jött és kiféle-miféle az a sok katona. A tábornok rezzenéstelen arccal vette tudomásul a rossz hírt, és intett Manuelának, hogy olvasson tovább.

A halált világéletében elkerülhetetlen szakmai kockázatnak tekintette. Valamennyi csatáját a tűzvonalban harcolta végig, és soha egy karcolás sem esett rajta; olyan esztelen nyugalommal járt-kelt az ellenséges tűzben, hogy még a katonái sem tudtak rá más magyarázatot, mint azt, hogy sérthetetlennek hiszi magát. Ép bőrrel vészelt át minden merényletet, amit ellene szőttek, és jó néhányszor az mentette meg az életét, hogy nem a saját ágyában töltötte az éjszakát. Nem voltak testőrei, és minden elővigyázatosság nélkül, bárhol megette és megitta, amit elébe tettek. Egyedül Manuela tudta, hogy ez a közöny nem tudatlanságból vagy fanatizmusból eredt, hanem abból a szomorú bizonyosságból, hogy ágyban fog meghalni, szegényen és meztelenül, a nép szeretetének vigasza nélkül.

Azon az elutazása előtti estén csak egy ponton változtatta meg az álmatlanság kijátszásának szertartását: lefekvés előtt nem vett forró fürdőt. José Palacios már jó előre elkészítette a vizet mindenféle testápoló és köptető gyógyfűvel, és melegen tartotta, várva, hogy a gazdája kérje. De nem kérte. Bevett két hashajtó pirulát állandó szorulása ellen, és már-már elbóbiskolt a gáláns limai pletykák duruzsolására. Hirtelen, minden különösebb ok nélkül, olyan heves köhögés fogta el, hogy szinte a ház is beleremegett. A szomszédos szobában kártyázó katonatisztek félbehagyták a játékot. Egyikük, az ír Belford Hinton Wilson benézett a hálószobába, hátha segíthet valamit, és látta, hogy a tábornok keresztben hasal az ágyon, és görcsösen hány. Manuela tartotta a fejét az edény fölött. José Palacios az egyetlen, aki kopogtatás nélkül is beléphetett a hálószobába, éberen őrködött az ágy mellett, míg el nem múlt a roham. Akkor a tábornok mélyen sóhajtott, és könnyes szemmel az öltözőasztal felé mutatott.

– Ezektől a temetővirágoktól van – mondta.

Szokása szerint megint talált bűnbakot, amire ráfoghatta a baját. Manuela mindenkinél jobban ismerte, és máris intett José Palaciosnak, hogy vigye ki a reggel hozott, hervadó nárdusfűcsokrot. A tábornok behunyt szemmel újra végigdőlt az ágyon, az asszony pedig ugyanazon a hangon folytatta az olvasást, ahogy korábban. Csak akkor tette le a könyvet az éjjeliszekrényre, amikor úgy látta, hogy a férfi elaludt, megcsókolta láztól forró homlokát, és odasúgta José Palaciosnak, hogy reggel hatkor ott lesz Cuatro Esquinasnál, az Honda felé vezető országút elején, ahol végleg elbúcsúznak. Aztán magára terített egy köpönyeget, és lábujjhegyen kiment a hálószobából. A tábornok ekkor kinyitotta a szemét, és halkan odaszólt José Palaciosnak:

– Szólj Wilsonnak, hogy kísérje haza.

A parancsot végre is hajtották, pedig Manuela tiltakozott; úgy érezte, egyedül nagyobb biztonságban van, mint fegyveres őrök társaságában. José Palacios gyertyával a kézben az istállóig vezette, megkerülve egy kőkúttal díszített belső kertet, ahol már nyiladoztak az első hajnali nárdusok. Kis időre elállt az eső, és a szél sem süvített már a fák közt, de a fagyos égbolton egyetlen csillag sem látszott. Belford Wilson ezredes egyre az éjjeli jelszót ismételgette, hogy megnyugtassa az őröket, akik a folyosón leterített gyékényeken feküdtek. Ahogy elment a nagyterem ablaka előtt, José Palacios látta, ahogy a házigazda kávét tölt a barátainak, egy kis csoport katonának és civilnek, akik vállalták, hogy az indulásig virrasztanak.

Amikor visszament a hálószobába, a tábornokot önkívületben találta. Összefüggéstelenül elmotyogott mondataiból csak annyit tudott kihámozni: „Senki sem értett meg semmit.” Teste tüzelt a láztól, és folyamatosan távoztak belőle a bűzös szelek. Másnap már maga a tábornok sem emlékezett rá, hogy álmában beszélt-e, vagy ébren zagyvált össze mindenfélét. Ahogy mondani szokta: „Megint rám jött a téboly.” Nem is okozott különösebb riadalmat, hiszen már több mint négy éve küszködött ezzel a nyavalyával, amire egyetlen orvos sem tudott tudományos magyarázatot adni, és amiből másnapra, szellemi képességeinek teljes birtokában, szinte újjáéledt. José Palacios betakargatta, égő gyertyát állított a toalettasztal márványlapjára, és amikor kiment, nyitva hagyta az ajtót, hogy a szomszéd szobából vigyázhassa. Tudta, hogy hajnaltájt bármelyik percben magához térhet, hogy a kihűlt fürdővízben élesztgesse a lázálmok szörnyűségeitől elgyötört tagjait.

Zűrzavaros nap állt mögötte. Az egyik helyőrségben hétszáznyolcvankilenc huszár és gránátos lázadt fel, saját bevallásuk szerint azért, mert három hónapja nem kaptak zsoldot. A valódi ok azonban más volt: a katonák többsége Venezuelából jött, és sokan már négy ország felszabadító háborúját harcolták végig, de az utóbbi hetekben annyi szidalom és utcai becsmérlés érte őket, hogy nem sok jóra számíthattak, ha a tábornok elhagyja az országot. A nyugalom helyreállítása érdekében kifizették nekik a napi zsoldot és a kért hetvenezer aranypesóból ezret, mire a felkelők alkonyatkor fel is sorakoztak, hogy elvonuljanak málhákkal megrakott asszonyaik, gyermekeik és háziállataik hangos seregének kíséretében. A dobok dübörgése meg a harci kürtök rivalgása sem tudta túlharsogni az összecsődült nép zsivaját, amely kutyákat uszított rájuk, és durranógyutacs-füzéreket dobott a lábuk elé, hogy megbotoljanak, mintha legalábbis ellenséges seregek volnának. Tizenegy évvel ezelőtt, három évszázados spanyol uralom után, a harcias kormányzó, don Juan Sámano is ezeken az utcákon át menekült el zarándoknak öltözve, málhájában számtalan aranybálvánnyal, csiszolatlan smaragddal, szent tukánszoborral meg egy lepkékkel díszített, pompás muzói tükörrel, és volt, aki még meg is siratta, és virágot dobott neki a balkonról, és szívből kívánta, hogy nyugodt, szerencsés útja legyen.

A viszály elsimításában titokban részt vett a tábornok is, anélkül hogy kimozdult volna bérelt házából, amely eredetileg a hadügyi és tengerészeti miniszteré volt, és végül másodunokaöccsét és bizalmas segítőtársát, José Laurencio Silva tábornokot küldte a lázadó csapatokhoz biztosítékul, hogy a venezuelai határig ne kerüljön sor újabb zavargásokra. Nem látta az erkélye alatt elvonuló menetet, de hallotta a kürtöket és a dobpergést meg az utcákon nyüzsgő emberek lármáját, azt viszont már nem értette, mit kiabálnak. Olyan csekély fontosságot tulajdonított nekik, hogy közben a segédtisztjeivel átfutotta a felgyülemlett postát, és egy levelet is lediktált Andrés de Santa Cruz marsallnak, Bolívia elnökének, amelyben bejelentette, hogy visszavonul a hatalomból, de még nem tudja, külföldre utazik-e. „Ez volt az utolsó levél, amit ebben az életben írtam”, mondta, amikor elkészült. Később, a szieszta verítékes lázálmában távoli csetepaté lármáját vélte hallani, és petárdák dörrenésére riadt fel, amelyek éppúgy jelenthettek felkelést, mint tűzijátékot. Amikor megkérdezte, mi az, azt mondták neki, hogy ünnepelnek. Semmi többet: „Ünnep van, tábornok úr.” Még José Palacios se merte megmondani neki, miféle ünnep az.

Csak este tudta meg Manuelától, hogy a politikai ellenfelei lármáztak, vagy, ahogy ő nevezte őket, a demagóg pártbéliek, akik a csendőrség teljes beleegyezésével lázították ellene a kézművescéheket. Péntek volt, azaz vásári nap, amikor még könnyebb zűrzavart kelteni a piactéren. Alkonyatkor aztán a megszokottnál kiadósabb, villámlással és mennydörgéssel kísért eső szétkergette a lázadókat. De a baj már megtörtént. A San Bartolomé főiskola diákjai megrohamozták a legfelsőbb bíróság épületét, követelve, hogy ítéljék el a tábornokot, majd bajonettel összeszabdalták és kidobták az erkélyről azt az életnagyságú portrét, amit a felszabadító hadsereg egy hajdani zászlóvivője festett róla. A kukoricapálinkától lerészegedett csőcselék kifosztotta a Calle Real üzleteit és azokat a külvárosi kocsmákat, amelyek nem zártak be időben, aztán a főtéren szitává lőttek egy tábornoknak öltöztetett szalmabábot, amiről az aranygombos kék zubbony nélkül is nyomban mindenki tudta, kit jelképez. Azzal vádolták, hogy titokban ő szítja a katonák engedetlenségét, hogy így próbálja meg visszaszerezni a hatalmat, amitől tizenkét évi folyamatos kormányzás után a Kongresszus egyhangú szavazással megfosztotta. Azzal vádolták, hogy örökös elnök akar lenni, és aztán egy európai uralkodónak akarja átadni a helyét. Azzal is vádolták, hogy úgy tesz, mintha külföldre készülne, de valójában a venezuelai határra tart, ahonnan aztán felkelő seregek élén tér majd vissza, hogy magához ragadja a hatalmat. A házak fala tele volt ragasztva irkafirkákkal, ahogy a köznép azokat a mocskolódó gúnyiratokat nevezte, amelyeket ellene készítettek, leghűségesebb támogatói pedig jobbnak látták, ha elrejtőznek, míg helyre nem áll a nyugalom. A legfőbb ellenségéhez, Francisco de Paula Santander tábornokhoz hű sajtó azt terjesztette, hogy széltében-hosszában híresztelt kétes betegsége és a távozásáról szóló alattomos álhírek csupán politikai manőverek, amelyekkel azt akarja elérni, hogy maradásra kérjék. Este, míg Manuela Sáenz beszámolt neki a viharos nap eseményeiről, az ideiglenes elnök katonái megpróbálták eltüntetni a szénnel írt szavakat a püspöki palota faláról: „Nem megy el, és nem is hal meg.” A tábornok nagyot sóhajtott.

– Nagyon rosszul állhatnak a dolgok – mondta –, én pedig még annál is rosszabbul, ha mindez egysaroknyira innen történt, és velem el tudták hitetni, hogy ünnepelnek.

Igazság szerint még a legbizalmasabb barátai sem hitték el, hogy valóban távozik az országból és a hatalomból. A város éppen elég kicsi volt, az emberei pedig elég kotnyelesek ahhoz, hogy tudják, két fontos körülmény is ellene szól az utazásnak: nem volt annyi pénze, hogy ilyen népes kísérettel messzire jusson, és mint volt köztársasági elnök, egy éven belül nem hagyhatta el az országot a kormány engedélye nélkül, amit pedig még ravaszságból sem kérvényezett. Nem volt döntő bizonyíték az összecsomagolásra vonatkozó parancs sem, amit nyilvánosan adott ki, hogy sokan hallják, hisz maga José Palacios is tudta, hogy máskor is tett már hasonló előkészületeket, sőt egyszer még a házát is kiüríttette, hogy azt higgyék, elmegy, de végül az is csak ügyes politikai húzásnak bizonyult. Szárnysegédei észrevették, hogy az elmúlt évben egyre nyilvánvalóbban mutatkoztak rajta a kiábrándultság jelei. De máskor is megtörtént már, hogy a legváratlanabb pillanatban egyszerre új lelkierő költözött belé, és sohasem tapasztalt lendülettel vetette bele magát az élet sodrába. José Palacios, aki közvetlen közelről láthatta ezeket a kiszámíthatatlan változásokat, így fogalmazott: „A gazdám fejével csak a gazdám gondolkodik.”

Gyakori lemondása már-már közmondásossá vált, hiszen már elnöki beiktatásakor mondott beszédében is felbukkant a gondolat e kétértelmű mondatban: „Első napom, amely békében telik, az utolsó lesz a hatalomban.” A rá következő években aztán annyiszor és olyan sokféle helyzetben mondott le, hogy senki sem tudhatta, mikor gondolja komolyan. A legnagyobb port az az eset kavarta fel, amikor két évvel azelőtt, szeptember 25-ére virradó éjjel sértetlenül menekült meg a gyilkos csapdából, amit a kormányzói palota hálószobájában állítottak neki. Hat órát töltött kabát nélkül egy híd alatt, és amikor hajnalban eljött hozzá a nemzetgyűlési küldöttség, gyapjútakaróba burkolózva, lábát forró vízben áztatva ült a szobájában, elcsigázva a láztól, de még inkább az iszonyú kiábrándultságtól. Kijelentette, hogy nem fogja kivizsgáltatni az összeesküvést, senkit sem vonnak felelősségre, és az újév napjára tervezett nemzetgyűlés azonnal összeül, hogy új köztársasági elnököt válasszon.

– Azután pedig örökre elhagyom Kolumbiát – mondta végül.

A vizsgálatot azonban mégis lefolytatták, vasszigorral sújtottak le a bűnösökre, és közülük tizennégyet agyon is lőttek a főtéren. A január 2-ára összehívott alkotmányozó nemzetgyűlés csak tizenhat hónappal később ült össze, és lemondásról szó sem esett többé. De akkoriban nem volt olyan külföldi látogató, alkalmi ismerős vagy barát, akinek ne mondta volna el: „Elmegyek innen máshová, ahol szeretnek.”

A halálos betegségéről szóló híresztelések sem utaltak feltétlenül arra, hogy menni készül. Abban senki sem kételkedett, hogy valóban beteg. Ellenkezőleg; amikor legutóbb visszatért a déli háborúkból, és elvonult a virágfüzérek alatt, aki csak látta, döbbenten állapította meg, hogy meghalni tért haza. Legendás lova, a Fehér Galamb helyett egy hosszú szőrű, gyékénnyel letakart öszvéren ült, a haja megőszült, a homlokát komor felhők árnyékolták be, piszkos zubbonyának ujja szakadtan lógott. Minden dicsősége elpárolgott. A csendes estélyen, amit aznap este a tiszteletére rendeztek az elnöki palotában, zárkózott volt és hallgatag, és talán taktikai célzatossággal, talán csak szórakozottságból felcserélte két miniszter nevét az üdvözlésnél.

Úgy festett, mint akinek ütött az utolsó órája, mégsem hitték el, hogy elmegy, hiszen már hat éve mondogatta, hogy a halálán van, mégis tökéletesen kézben tartotta az uralmat. A betegségéről szóló első hírt egy angol tengerésztiszt hozta, aki véletlenül találkozott vele Limától északra, a Pativilca-sivatagban, ahol a déli területek felszabadításáért harcolt. Amikor rányitott a tábornoki szállásul kijelölt nyomorúságos viskóban, a földön feküdt egy durva gyapjúköpönyegbe burkolózva, rongyokba bugyolált fejjel, mert abban a pokoli hőségben majd megvette az isten hidege, és még ahhoz sem volt ereje, hogy elhessegesse a körülötte kapirgáló tyúkokat. A gyötrelmes beszélgetés után, amit meg-megszakított egy-egy elmezavarroham, szívszorongató drámaisággal így búcsúzott a látogatójától:

– Menjen, és mondja el mindenkinek, hogyan halok meg tyúkszarban fetrengve ezen a zord tengerparton.

Azt beszélték, hogy a perzselő sivatagi naptól kapott napszúrást. Aztán meg azt, hogy a Guayaquilben és később Quitóban is pusztító, lázas gyomorbetegség kínozta, amelyet a külvilág iránt tanúsított teljes közöny és a tökéletes magába fordulás riasztó tünete kísért. Senki sem tudta, van-e tudományos alapja ezeknek a híreknek, de a tábornok mindig szembeszállt az orvostudománnyal, és önmaga állapította meg a diagnózist meg a gyógymódot Donostierre La médecine à votre manière című műve alapján. Ezt a francia házi orvoslási kézikönyvet José Palacios mindig magánál tartotta, hogy abból ismerjék fel és gyógyítsák a test és a lélek bármely baját.

Ha haldoklott is, ezt ugyancsak tevékenyen tette. Míg mindenki azt hitte, hogy Pativilcában utoléri a vég, ő újra átkelt az Andok hegyláncán, győztes csatát vívott Junínnál, az ayacuchói győzelemmel egész Spanyol-Amerikát felszabadította, megteremtette a Bolíviai Köztársaságot, és Limában még olyan boldog is volt, mint soha azelőtt, és azután, a dicsőség csúcsán sem lehetett többé. Így aztán az ismétlődő bejelentések, hogy a betegsége miatt végleg távozik a hatalomból és az országból, meg az ezeket látszólag alátámasztó hivatalos aktusok csupán silány újrajátszásai maradtak egy olyan drámának, amit jobban ismertek már annál, semhogy igaznak higgyék.

Visszatérése után néhány nappal, egy keserű hangulatú kormányzótanács-ülés után, karon fogta Antonio José de Sucre marsallt.

– Maradjon itt – mondta.

Abba a magánirodába vezette, ahol csak kevés kiváltságos emberét fogadta, és szinte kényszerrel leültette a saját karosszékébe.

– Ez a hely úgyis inkább önt illeti, mint engem – mondta.

A kebelbarátja, Ayacucho főmarsallja tökéletesen ismerte az ország helyzetét, a tábornok mégis részletes tájékoztatást adott róla, mielőtt a tárgyra tért. Az alkotmányozó nemzetgyűlésnek rövidesen össze kell ülnie, hogy megválassza a köztársasági elnököt, és jóváhagyja az új alkotmányt, még egy elkésett kísérletet téve a földrész egységéről szőtt szép álom megteremtésére. A konzervatív arisztokrácia hatalmába került Peru láthatóan máris elveszett. Andrés de Santa Cruz tábornok külön utakra vezette a kötőfékre fogott Bolíviát. Venezuela, José Antonio Páez tábornok uralma alatt, éppen akkor kiáltotta ki függetlenségét. Juan José Flores tábornok, a déli tartományok tábornoka, Guayaquilt és Quitót egyesítve megalapította a független Ecuadori Köztársaságot. A Kolumbiai Köztársaság, egy hatalmas, egységes haza első kezdeménye, a hajdani Új-Granada kormányzóság területére zsugorodott össze. Tizenhatmillió amerikai alig kóstolt bele a szabad életbe, máris helyi hatalmasságok igájába került.

– Röviden arról van szó – foglalta össze a tábornok –, hogy amit mi a két kezünk munkájával felépítettünk, azt mások lábbal tiporják szét.

– Ez a sors gúnyos fintora – mondta Sucre marsall. – Úgy látszik, olyan mélyen sikerült az emberekbe plántálnunk a függetlenség eszméjét, hogy a népek most már egymástól is el akarnak szakadni.

A tábornok erre hevesen felcsattant:

– Ne hangoztassa itt nekem az ellenség ocsmányságait, még akkor se, ha olyan igazak, mint az, amit az imént mondott.

Sucre marsall elnézést kért. Okos ember volt, rendszeres, visszahúzódó és babonás, az arca pedig olyan lágy vonású, hogy még a régi himlőhelyek sem tudták megkeményíteni. A tábornok nagyon szerette, de ő mondta róla azt is, hogy szerénynek mutatja magát, pedig nem az. Hősiesen harcolt Pichinchánál, Tumuslánál és Tarquinál, aztán, alig huszonkilenc évesen, ő irányította a győztes ayacuchói ütközetet, amely az utolsó spanyol állásokat is felszámolta Dél-Amerikában. De nem is ezekkel az érdemeivel tűnt ki leginkább, hanem győztesként tanúsított könyörületességével és államférfiúi tehetségével. Éppen akkor mondott le minden tisztségéről, és nem viselt semmiféle katonai rangjelzést; fekete, bokáig érő posztóköpeny volt rajta, amelynek a gallérját mindig felhajtotta, hogy kivédje a közeli hegycsúcsokról lezúduló jeges szelek pengéinek támadását. Egyetlenegyszer, és szíve szerint utoljára, akkor kötött kompromisszumot a nemzettel, amikor képviselőként részt vett a quitói alkotmányozó gyűlésen. Harmincöt éves volt, és őrülten szerelmes Solanda márki lányába, Maríana Carcelénbe, ebbe a még csaknem serdülőkorú, szép és rakoncátlan quitói lányba, akit két évvel azelőtt hatalmi szóval feleségül vett, és akitől volt egy hat hónapos kislánya.

A tábornok el sem tudott képzelni nála alkalmasabb utódot a köztársasági elnöki székben. Tudta, hogy öt évvel fiatalabb, mint a korhatár, amelyet Rafael Urdaneta generális vétetett be az alkotmányba, hogy kizárja a hatalomból. A tábornok azonban már tett néhány bizalmas intézkedést ennek az akadálynak az elhárítására… … …

Köszönetnyilvánítás

Hosszú évekig hallgattam Álvaro Mutis terveit arról, hogy megírja Simón Bolívarnak a Magdalena folyón tett utolsó útja történetét. Amikor kiadta az Utolsó arc című novelláját, a könyv egy előzetes részletét, olyan érettnek, stílusa és hangja olyan letisztultnak tetszett, hogy azt hittem, hamarosan az egész művét is elolvashatom. Azonban eltelt két év, és én egyre inkább úgy láttam, hogy megfeledkezett a tervről, ami gyakran megesik velünk, írókkal, még legdédelgetettebb álmaink esetében is, és vettem magamnak a bátorságot, hogy megkérjem, engedje meg, hogy én írjam meg a könyvet. Tízévi keresgélés után végre biztos zsákmányra akadtam. Elsőként tehát neki mondok köszönetet.

A tábornok személyes dicsőségénél akkoriban jobban érdekelt a Magdalena folyó, amelyet gyerekkorom óta ismertem, és végig is jártam a karibi partoktól, ahol a sors kegyelméből születtem, egészen Bogotá távoli, nyüzsgő városáig, ahol kezdettől fogva idegenebbül éreztem magam, mint bárhol másutt. Diákkoromban tizenegy alkalommal hajóztam végig a folyón mindkét irányban, azokkal a gőzhajókkal, amelyeket a Mississippi partján, eleve nosztalgiajáratnak gyártottak, és legendás vonzásuknak egyetlen író sem tudott ellenállni.

A történelmi háttér viszont nemigen foglalkoztatott, hiszen az az utolsó hajóút Bolívar életének legkevésbé dokumentált időszaka. Abban az időben csak három-négy levelet írt – pedig élete során több mint tízezret mondott tollba –, és egyik útitársa sem hagyott hátra írásos feljegyzést arról a tizennégy szerencsétlen napról. Mindazonáltal már az első fejezettől kezdve kénytelen voltam elolvasni egyet s mást a tábornok életmódjáról, és attól fogva nem volt megállás; egyik szakkönyvet olvastam a másik után. Két hosszú esztendeig küszködtem az egymásnak ellentmondó, sokszor téves dokumentumok futóhomok-tengerében, Daniel Florencio O’Leary harmincnégy kötetes művétől a legkülönfélébb újságcikkekig. A történeti kutatáshoz elengedhetetlen tapasztalat és módszeresség teljes hiánya tovább nehezítette a munkámat.

Ez a könyv sohasem születhetett volna meg azok segítsége nélkül, akik előttem másfél évszázadon át felszántották ezt a talajt, megkönnyítve számomra a vakmerő irodalmi vállalkozást, hogy elbeszéljek egy aprólékosan dokumentált életet, anélkül hogy lemondanék a regényírás szabadságáról. Különös köszönettel tartozom egypár régi és új barátomnak, akik személyes ügyüknek tekintették és fontosnak tartották nemcsak nagyobb horderejű kétségeim tisztázását – például Bolívar valódi politikai meggyőződésének kihámozását ellentmondásos szóvirágaiból –, hanem az olyan hétköznapi problémákét is, hogy hányas lába volt. De mindennél jobban becsülöm azok elnéző megbocsátását, akik megvetendő feledékenységem miatt kimaradtak e köszönetnyilvánításból.

Eugenio Gutiérrez Celys kolumbiai történész, többoldalnyi kérdésemre válaszul, kidolgozott számomra egy tájékoztatócédula-rendszert, amely amellett, hogy megdöbbentő tényeket hozott a tudomásomra – főként a XIX. századi kolumbiai sajtóból –, rávezetett a kutatási módszer és az adatok rendszerezésének kialakítására is. Könyve, a Bolívar mindennapjai (Bolívar dia a día) pedig, amelyet Fabio Puyo történésszel együtt írt, iránytűm volt az írásban, amelynek segítségével szabadon utazgathattam előre-hátra Bolívar életútján. Ugyancsak Fabio Puyo volt az, aki gondjaimat eloszlató dokumentumokkal látott el akár úgy, hogy telefonon olvasta be őket Párizsból, akár úgy, hogy sürgős telexet vagy telefaxot küldött róluk, mintha életmentő gyógyszerek lettek volna. Gustavo Vargas kolumbiai történész, a Mexikói Autonóm Egyetem tanára telefonon állt rendelkezésemre a kor politikai eszméivel kapcsolatos kisebb-nagyobb kétségeim tisztázásában. Vinicio Romero Martínez, caracasi Bolívar-kutató hihetetlen értékű leletekkel szolgált nekem Bolívar személyes szokásait – különösen nyers beszédmodorát –, valamint kísérőinek jellemét és sorsát illetően, majd gondosan ellenőrizte a végleges formába öntött kézirat történelmi adatait. Neki köszönhetem azt az éleslátó figyelmeztetést is, hogy Bolívar nem ehetett mangót azzal a gyermeki örömmel, amit neki tulajdonítottam, azon egyszerű okból, mert ez a gyümölcs csak jó néhány évvel később vált ismertté Amerikában.

Jorge Eduardo Ritter, Panama kolumbiai nagykövete, majd hazája konzulátusának vezetője többször is repülőgépre szállt csakis azért, hogy elhozzon nekem egyet-egyet egyedülálló könyvtára kincseiből. A bogotái Francisco de Abrisqueta kitartó kalauzom volt a Bolívarról szóló irodalom végtelen, kusza őserdejében. Belisario Betancur egykori elnök egy esztendőn át készségesen válaszolt telefonon feltett kérdéseimre, és ő állapította meg, hogy néhány verssor, amit Bolívar emlékezetből idézett, José Joaquín Olmedo ecuadori költőtől származik. A Francisco Piridallal Havannában folytatott kellemes társalgások során alakult ki bennem a végleges elhatározás a könyv megírására. Roberto Cadavid (Argos), Kolumbia legnépszerűbb és legszolgálatkészebb nyelvésze segített kiderítenem néhány helyi szólás és kifejezés jelentését és korát. Kérésemre a Kubai Tudományos Akadémia térképésze, Gladstone Olívia, és csillagásza, Jorge Pérez Doval meghatározták, melyek voltak a múlt század első harminc évének teleholdas éjszakái.

Régi barátom, Aníbal Noguera Mendoza, Kolumbia Puerto Príncipe-i nagykövete elküldte nekem személyes feljegyzéseit és írásait, nagylelkűen hozzájárulva, hogy kedvemre felhasználjam őket, holott ő maga is tanulmányt készült írni erről a témáról. Ráadásul a kézirat első változatában felfedezett vagy fél tucat szarvashibát és égbekiáltó anakronizmust, amelyek alapos kétséget kelthettek volna e regény szavahihetőségét illetően.

Végül hadd említsem meg Antonio Bolívar Goyanest, e könyv főhősének távoli rokonát és Mexikó talán utolsó régi jó tipográfusát, aki volt szíves átnézni velem a kéziratot, aprólékos gonddal kiirtva minden ellentmondást, szóismétlést, következetlenséget, hibát és elütést, kijavítva valamennyi nyelvhelyességi és helyesírási hibát mind a hét változatban. E munka során lepleztünk le egy katonát, aki már a születése előtt csatákat nyert, egy özvegyasszonyt, aki szeretett férje oldalán utazott Európába, meg egy bensőséges ebédet Bolívar és Sucre közt akkor, amikor egyikük éppen Caracasban, a másik pedig Quitóban volt. Nem vagyok azonban egészen biztos abban, hogy e két utóbbi segítségért köszönettel tartozom-e, mert lehetséges, hogy éppen az efféle szamárságok vittek volna néhány csepp akaratlan – és talán kívánatos – humort e könyv szörnyűségeibe.

G. G. M.
Mexikóváros, 1989. január

Simón Bolívar életének
rövid kronológiája

(Készítette: Vínicio Romero Martínez)

1783. július 24.: megszületik Simón Bolívar.

1786. január 19.: meghal Simón apja, Juan Vicente Bolívar.

1792. július 6.: meghal Bolívar anyja, María de la Concepción Palacios y Blanco asszony.

1795. július 23.: Bolívar elhagyja nagybátyja házát. Hosszadalmas per kezdődik, és őt átköltöztetik tanítómesteréhez, Simón Rodríguezhez. Októberben visszatér Carlos nagybátyjához.

1797: Manuel Gual és José María España felkelése Venezuelában. Bolívar Valles de Araguában beáll a hadseregbe.

1797–1798: Nyelvtant és földrajzot tanul Andrés Bellótól. Ez idő tájt tanul matematikát és fizikát is otthonában, a Francisco de Andújar atya által alapított magániskolában.

1799. január 19.: Mexikó és Kuba érintésével Spanyolországba utazik. Veracruzban megírja első levelét.

1799–1800: Madridban kapcsolatba kerül Ustáriz márkival, voltaképpeni szellemi atyjával.

1801. márciustól decemberig franciát tanul Bilbaóban.

1802. február 12.: a franciaországi Amiens-ben csodálattal nézi Napóleont. Beleszeret Párizsba.

május 26.: Madridban feleségül veszi María Teresa Rodriguez del Toro y Alayzát.

július 12.: Venezuelába érkezik a feleségével. Birtokai igazgatásával foglalkozik.

1803. január 22.: Caracasban meghal María Teresa.

október 23.: Bolívar újra Spanyolországban.

1804. december 2.: Párizsban részt vesz Napóleon koronázási ünnepségén.

1805. augusztus 15.: eskütétel a római Monte Sacrón.

december 27.: skót rítus szerint szabadkőművessé avatják Párizsban, 1806 januárjában mesterrangot kap.

1807. január 1.: partra száll az észak-amerikai Charlestonban. Bejárja az Egyesült Államok számos városát, majd júniusban visszatér Caracasba.

1810. április 18.: házi őrizetben van araguai birtokán, és így nem vehet részt az április 19-i eseményekben a venezuelai forradalom első napján.

június 9.: diplomáciai megbízatással Londonba utazik. Ott megismerkedik Francisco de Mirandával.

december 5.: hazatér Londonból. Öt nappal később Miranda is Caracasba érkezik, és Simón Bolívarnál száll meg.

1811. március 2.: összeül az első venezuelai Kongresszus.

július 4.: Bolívar beszéde a Hazafias Társaságban.

július 23.: Bolívar Miranda parancsnoksága alatt harcol Valencia tartományban. Ez az első háborús élménye.

1812. március 26.: földrengés Caracasban.

július 6.: árulás következtében elesik a Bolívar ezredes védte Puerto Cabello-erőd.

július 30.: más tisztekkel együtt elfogja Mirandát, hogy katonai bíróság elé állítsák, mert a kapituláció aláírása miatt árulónak vélik. Manuel María Casas kiszabadítja a kezükből a jeles foglyot, és átadja a spanyoloknak.

szeptember 1.: első száműzetése színhelyére, Curaçaóba érkezik.

december 15.: Új-Granadában kiadja a Cartagenai Kiáltványt.

december 24.: Tenerife elfoglalásával Bolívar megkezdi a Magdalena menti hadjáratot, amely megtisztítja a királypártiaktól az egész tartományt.

1813. február 28.: a cúcutai ütközet.

március 1.: elfoglalja San Antonio del Táchirát.

március 12.: Új-Granada vezérőrnagya.

május 14.: Cúcutában megindítja a Campaña Admirable-hadjáratot.

május 23.: Méridában kikiáltják Felszabadítóvá.

június 15.: Trujillóban kiadja az Élethalálharc Kiáltványt.

augusztus 6.: győzelmes bevonulás Caracasba. A Campaña Admirable vége.

október 14.: Caracas városi tanácsának közgyűlése főparancsnokká és Felszabadítóvá kiáltja ki Bolívart.

december 5.: az araurei csata.

1814. február 8.: La Guayrában elrendeli a foglyok kivégzését.

február 12.: a La Victoria-i ütközet.

február 28.: a San Mateó-i ütközet.

május 28.: az első carabobói csata.

július 7.: a Felszabadító vezetésével mintegy húszezer caracasi vándorol ki Kelet-Venezuelába.

szeptember 4.: Ribas és Piar, akik korábban száműzték Bolívart és Mariñót, elrendelik a letartóztatásukat Carúpanóban.

szeptember 7.: Bolívar kiadja Carúpanói Kiáltványát, és mit sem tudva a letartóztatási parancsról, másnap hajóra száll Cartagena felé.

november 27.: Új-Granada kormánya kinevezi legfőbb hadvezérré, és megbízza Cundinamarca állam visszahódításával. Hadjáratot indít, és megadásra kényszeríti Bogotát.

december 12.: kormányt alakít Bogotában.

1815. május 10.: Amikor Cartagenából kiindulva fel akarja szabadítani Venezuelát, a város vezetői részéről komoly ellenállásba ütközik, és úgy dönt, hogy önkéntes száműzetésbe vonul Jamaicába.

szeptember 6.: kiadja a híres Jamaicai Levelet.

december 24.: partra száll a haiti Los Cayosban, ahol találkozik curaçaói tengerésztiszt barátjával, Luis Briónnal. Haitiban tanácskozik Pétion elnökkel, aki felbecsülhetetlen értékű segítséget nyújt neki.

1816. március 31.: elindul Haitiból a Los Cayos-expedíció, Luis Brión is velük tart.

június 2.: Carúpanóban elrendeli a rabszolgák felszabadítását.

1817. február 9.: Bolívar kibékül Bermúdezszel, és megölelik egymást a Neveri folyó hídján a venezuelai Barcelonában.

április 11.: a Piar vezette San Félix-i ütközet. Felszabadítják Angosturát, ellenőrzésük alá vonják az Orinoco vidékét, és véglegesen megszilárdítják a III. Köztársaságot.

május 8.: Cariacóban összeül az a Kongresszus, amelyet José Cortés de Madariaga kanonok hívott össze. A jelentéktelen cariacói Kongresszus sikertelenül végződött, de két rendelete még mindig érvényben van: a venezuelai lobogó hét csillaga és a Margarita-szigeten fekvő Nueva Esparta állam neve.

május 12.: Piar előlép hadvezérré.

június 19.: Bolívar engesztelő hangon ezt írja Piarnak: „Szívesebben csatázom a spanyolokkal, tábornok úr, semmint hogy a honfitársaimmal marakodjam.”

július 4.: a Casacoima-lagúna nyakig érő vizében rejtőzve a királypárti rajtaütés elől, döbbent tisztjei előtt megjósolja jövendő tetteit, Angostura meghódításától Peru felszabadításáig.

október 16.: Piar tábornok kivégzése Angosturában. A haditörvényszéken Luis Brión elnökölt.

1818. január 30.: az apurei Cañafistula-majorban először találkozik Páezszel, a Llanos-vidék főparancsnokával.

február 12.: Bolívar legyőzi Morillót Calabozónál.

június 27.: Angosturában megalapítja a Correo del Orinoco című újságot.

1819. február 15.: beiktatja az angosturai Kongresszust. Elmondja híres Angosturai Beszédét. Venezuela elnökévé választják. Nyomban hadjáratot indít Új-Granada felszabadításáért.

augusztus 7.: a bocayái ütközet.

december 17.: Bolívar megalapítja a Kolumbiai Köztársaságot, amely három tartományból áll: Venezuelából, Cundinamarcából és Quitóból. A Kongresszus Kolumbia elnökévé választja.

1820. január 11.: az apurei San Juan de Payarában van.

március 5.: Bogotában van.

április 19.: San Cristóbalban ünnepli meg a forradalom kezdetének tizedik évfordulóját.

november 27.: a trujillói Santa Anában találkozik Pablo Morillóval. Előző nap aláírta a tűzszünetet és a háború beszüntetéséről szóló egyezményt.

1821. január 5.: Bogotában a déli hadjáratot tervezi, amelyet Sucréra akar bízni.

február 14.: gratulál Rafael Urdanetának Maracaibo függetlenségének kikiáltásához, de hangot ad aggodalmának is, hogy Spanyolország a tűzszünet megsértésének tarthatja az aktust.

április 17.: kiáltványban mondja ki a tűzszünet végét és a „szent háború” kezdetét. „Az ellenség lefegyverzéséért és nem elpusztításáért harcolunk.”

április 28.: kiújulnak a harcok.

június 27.: Bolívar győzelmet arat Carabobónál La Torre felett. Bár nem ez volt az utolsó ütközet, Venezuela függetlenségét Carabobónál vívták ki.

1822. április 7.: a bombonái csata.

május 24.: a pichinchai ütközet.

június 16.: Quitóban megismerkedik Manuela Sáenzszel, amikor Sucréval együtt győzelmesen bevonul a városba.

június 11.: Bolívar Guayaquilbe érkezik. Két nap múlva Kolumbia részévé nyilvánítja a tartományt.

július 26–27.: Bolívar és San Martín találkozója Guayaquilben.

október 13.: az ecuadori Cuenca közelében fekvő Lojában megírja az Álmom a Chimborazórólt.

1823. március 1.: Riva Agüero perui elnök négyezer katonát és Kolumbia segítségét kéri a Felszabadítótól a függetlenség kivívásához. Az első, háromezer fős csapatot március 17-én indítja útnak Bolívar, április 12-én pedig újabb háromezret.

május 14.: a perui Kongresszus rendeletet ad ki, amelyben felkéri a Felszabadítót a polgárháború befejezésére.

szeptember 1.: Bolívar Limába érkezik. A Kongresszus felhatalmazza a Riva Agüero elleni támadásra, mert az felkelt a spanyolok mellett.

1824. január 1.: Betegen érkezik meg Pativilcába.

január 12.: halálbüntetést mond ki mindazokra, akik tíz pesónál többet tulajdonítanak el az államkincstárból.

január 19.: szép levelet ír tanítómesterének, Simón Rodrígueznek: „Ön oltotta be szívembe a szabadság, az igazságosság, a nagyszerűség és a szépség szeretetét.”

február 10.: a perui Kongresszus kinevezi diktátornak, hogy megmentse a végveszélyben lévő köztársaságot.

augusztus 6.: a juníni csata.

december 5.: Bolívar felszabadítja Limát.

december 7.: összehívja a panamai Kongresszust.

december 9.: Sucre győzelme Ayacuchónál. Egész Spanyol-Amerika felszabadul.

1825: Anglia elismeri az új dél-amerikai államok függetlenségét.

február 12.: a perui Kongresszus hálából kitünteti a Felszabadítót egy érdeméremmel, egy lovas szoborral, egymillió peso személyes jutalommal és egymillió pesós juttatással a felszabadító sereg számára. Bolívar visszautasította a Kongresszus által felajánlott pénzt, de a katonáinak nyújtott adományt elfogadta.

február 18.: a perui Kongresszus nem fogadja el a korlátlan hatalmú elnöki tisztről való lemondását.

augusztus 6.: a felső-perui Chuquisacában összeült közgyűlés határozatot hoz a Bolíviai Köztársaság megalapításáról.

október 26.: Bolívar Cerro de Potosíban van.

december 25.: Chuquisacában rendeletet hoz egymillió fa elültetéséről, „ahol a legnagyobb szükség van rájuk”.

1826. május 25.: Limából megüzeni Sucrénak, hogy Peru elismerte a Bolíviai Köztársaságot. Ugyanakkor elküldi neki a bolíviai alkotmány tervezetét is.

június 22.: összeül a panamai Kongresszus.

december 16.: Maracaibóba érkezik, ahol felajánlja a venezuelaiaknak a nagy nemzeti konvent összehívását.

december 31.: Páez után kutatva Puerto Cabellóba érkezik.

1827. január 1.: amnesztiát hirdet az ún. „Cosiata”-összeesküvés résztvevői számára. Megerősíti Páezt Venezuela első számú vezetőjének tisztében.

január 1.: Puerto Cabellóból ezt írja Páeznek: „Én nem oszthatom meg a köztársaságot, de ha Venezuela érdeke úgy kívánja, a nemzetgyűlés ki fogja mondani a felosztást.”

január 4.: a Valencia közelében fekvő Naguanaguában találkozik Páezszel, és felajánlja neki a segítségét. Korábban azt mondta neki, hogy „joga van igazságosan szembeszállni az igazságtalansággal, és engedetlenséggel válaszolni, ha a bogotái Kongresszus visszaél a hatalommal”. Ez bosszantja Santandert, aki egyre inkább szembefordul a Felszabadítóval.

január 12.: Páezszel együtt Caracasba érkezik, ahol a nép ujjongva fogadja.

február 5.: Caracasból újabb lemondólevelet küld a bogotái Kongresszusnak, amelyben ezekkel a szavakkal fejezi be döntése drámai indoklását: „Ezekkel az érzésekkel mondok le egyszer, ezerszer, milliószor is a köztársaság elnöki tisztéről…”

március 16.: végleg szakít Santanderrel: „Ne írjon többé, mert nem áll szándékomban válaszolni, és nem nevezem többé barátomnak.”

június 6.: a kolumbiai Kongresszus nem fogadja el Bolívar lemondását, utasítja, hogy menjen Bogotába és újítsa meg esküjét.

július 5.: Caracasból Bogotába indul. Nem tér többé vissza szülővárosába.

szeptember 10.: Bogotába érkezik, és az erőteljes politikai ellenzékkel szemben esküt tesz mint a köztársaság elnöke.

szeptember 11.: levél Tomás de Hereshez: „Tegnap érkeztem meg ide a fővárosba, és máris elnök vagyok. Így kellett lennie, hogy végtelen sok nehézség árán tömérdek rosszat elkerülhessünk.”

1828. április 10.: az ocañai Nemzetgyűlés idején Bucaramangában van. A Nemzetgyűlésen világosan körvonalazódik a Bolívar-hívek és a santanderisták pártja. Bolívar tiltakozik a Nemzetgyűlés előtt, mert „elnézően bánnak Padilla tábornokkal, holott az merényleteket követett el Cartagenában”.

június 9.: elindul Bucaramangából Venezuela felé. Toro márki anaucói birtokán akar megszállni.

június 11.: feloszlik az ocañai Nemzetgyűlés.

június 24.: terveit megváltoztatva visszatér Bogotába, ahol ujjongva fogadják.

július 15.: valenciai kiáltványában Páez „a XIX. század egyedülálló zsenijének” nevezi Bolívart, „aki tizennyolc éven át áldozatot áldozatra halmozott a boldogulásotokért, és a lehető legnagyobb tettet is végrehajtotta, amikor ezer lemondás után, a köztársaság jelenlegi helyzetében is vállalta a vezetést”.

augusztus 27.: rendelet a diktatúra bevezetéséről, amelyet az ocañai Nemzetgyűlés hatalmi versengései indokoltak. Bolívar megszünteti az alelnöki tisztet, amellyel Santandert kizárja a kormányból. A Felszabadító felajánlja neki Kolumbia amerikai nagykövetségét. Santander elfogadja, de egy ideig késlelteti az elutazást. Santander leváltása valószínűleg közrejátszott a Bolívar elleni merényletben.

szeptember 21.: Páez elismeri Bolívart mint legfőbb vezetőt, és Ramón Ignacio Méndez érsek és a Caracas főterén összegyűlt hatalmas tömeg előtt esküt tesz: „[…] esküszöm, hogy engedelmesen megtartom és végrehajtom az általa kiadott rendeleteket, csakúgy mint a köztársaság törvényeit. Isten engem úgy segéljen, hogy hűségesen betartom ígéretemet.”

szeptember 25.: Bogotában merényletet kísérelnek meg Bolívar ellen. Manuela Sáenz menti meg. Santander is az összeesküvők közt van. Urdaneta, a per bírája, halálra ítéli. Bolívar száműzetésre változtatja a halálos ítéletet.

1829. január 1.: Purificaciónban van. Ecuadorban azért van szükség rá, mert Peru katonailag megszállta Guayaquilt.

július 21.: Kolumbia visszahódítja Guayaquilt. A város győzelmi mámorban fogadja a Felszabadítót.

szeptember 13.: ezt írja O’Learynek: „Mindannyian tudjuk, hogy Új-Granada és Venezuela egységét csak az én hatalmam szavatolja, amely a gondviselés vagy az emberek akaratából előbb-utóbb megszűnik”.

szeptember 13.: levél Páeznek: „Körlevelet küldtem szét, amelyben összehívom a polgárokat és a testületeket, hogy ünnepélyes formában kifejezhessék véleményüket. Most már törvényesen hívhatja fel a népet arra, hogy kinyilvánítsa akaratát. Eljött az idő, amikor Venezuela véleményt mondhat, anélkül hogy a közjón kívül bármi másra tekintettel kellene lennie. Ha lehetőség nyílik arra, hogy kimondják, amit valóban kívánnak, tökéletes reformokat hajthatunk végre, és teljesül a nép
óhaja”.

október 20.: visszatér Quitóba.

október 29.: Bogotába indul.

december 5.: Popayánból ezt írja Juan José Floresnek: „Alighanem Sucre tábornok lesz az utódom, és remélem, mindenki támogatni fogja; a magam részéről szívvel-lélekkel mellette vagyok.”

december 15.: Páez tudomására hozza, hogy még egyszer nem vállalja a köztársasági elnökséget, és ha a Kongresszus Páezt választaná meg Kolumbia elnökévé, esküszik rá, hogy szívesen teljesíti a parancsait.

december 18.: kategorikusan elutasítja Kolumbia királysággá alakításának tervét.

1830. január 15.: újra Bogotában van.

január 20.: összeül a kolumbiai Kongresszus. Bolívar üzenete. Benyújtja lemondását az elnökségről.

január 27.: engedélyt kér a Kongresszustól, hogy Venezuelába utazhasson. A kolumbiai Kongresszus megtagadja az engedélyt.

március 1.: átadja a hatalmat Domingo Caycedónak, a kormánytanács elnökének, és visszavonul Fuchába.

április 27.: a Tiszteletre méltó Kongresszusnak küldött üzenetében megismétli döntését, hogy nem kíván többé elnök lenni.

május 4.: Joaquín Mosquerát választják meg Kolumbia elnökévé.

május 8.: Bolívar elindul Bogotából utolsó útjára.

június 4.: Sucre gyilkosság áldozatául esik Berruecosnál. Bolívar július 1-jén tudja meg a hírt a Popa-hegy lábánál, és mélyen megrendül.

szeptember 5.: a nyilvánvaló hatalmi űrben Urdaneta veszi át Kolumbia kormányzását. Bogotában, Cartagenában és más új-granadai városokban tüntetéseken és kiáltványokban követelik a Felszabadító visszatérését a hatalomba. Urdaneta vár.

szeptember 18.: amikor tudomást szerez Urdaneta hatalomra jutásának körülményeiről, felajánlja, hogy közemberként és katonaként hajlandó a köztársaság védelmére kelni, és bejelenti, hogy kétezer ember élén Bogotába megy, hogy támogassa a kormányt; részben visszautasítja a felkérést, hogy vegye át újra a hatalmat, mert bitorlóként nem akar visszatérni, de nyitva hagyja a lehetőséget, hogy a következő választásokon „a törvényesség árnyéka rám vetüljön, vagy új elnököt válasszanak”, végül pedig arra kéri honfitársait, hogy támogassák Urdaneta kormányát.

október 2.: Turbacóban van.

október 15.: Soledadban.

november 8.: Barranquillában.

december 1.: halálos betegen Santa Martába érkezik.

december 6.: átköltözik a San Pedro Alejandrino-birtokra, Joaquín de Mier spanyol földesúr házába.

december 10.: lediktálja a végrendeletét és utolsó kiáltványát. Az orvos unszolására, hogy gyónjon meg és vegye fel az utolsó kenetet, Bolívar azt mondja: „Az ördögbe is! […] Olyan beteg volnék, hogy végrendeletre meg gyónásra kellene gondolnom? […] Hogy jutok ki ebből a labirintusból?”

december 17.: alig néhány barátjától körülvéve meghal a San Pedro Alejandrino-birtokon.

Tartalom

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Simón Bolívar életének rövid kronológiája

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Zöldhegyi Sarolta
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4197 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence