AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

Ál-PETŐFI

Lehullt csillag fénye

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-91-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

ÁL-PETŐFI

LEHULLT CSILLAG FÉNYE

REGÉNY

ELŐSZÓ

Most már mindörökre belépett a magyar titkok közé, akinek megfejtésén még sokszor elmereng az álmodozó magyar a messzi éjfélek csendjében is.

Világrajövetele, rövidre szabott, de a magyar buza bőségességével fizető élete, prófétákéhoz hasonlatos, tanu nélküli égberöppenése nagy rejtélyként maradt azok előtt, akik a hegységek alakjában, a folyamok futamodásában, az erdők zugásában is szeretik a nemzet sorsát, jövendőjét keresni. Természeti csoda volt ő is, mint a Kárpát hegylánca, vagy a Tisza folyása. Lélek megállitó, mint a csillagos égboltozat, amely a magyar Alföldre borul és csodálkozásba ejtő, mint Magyarország, amelyet az ősmagyar vezér a hegyek csúcsáról először megpillantott.

Mindent szeretnénk róla tudni és csak árnyékként látjuk nagy messziségből külső emberi alakját; a belső ember, a belső Petőfi oly mélységbe tünt előlünk, mint Attila koporsója. Mintha valami csodálatos végzet emelgette volna körülötte egész életén át a felhőket, amelyek majd idejében eltakarják. Valami földöntuli, rejtélyes szellem járt a háta mögött, hogy a lábnyomait elrejtse azok elől, akik majd sirva keresésére indulnak a nemzet elveszett, legszebb fiának. Valamely nemzeti babona, ősi mitószainkból, pogány vallásunkból maradott csodatevés gondoskodott arról, hogy soha se tudjuk feltalálni őt, mikor azt hittük, hogy már a közelébe értünk, ahol a szivverése van, levegőt fogott kezünk; eltünik kutató lelkünk elől, mint a kürtszó az erdőn, mint a lélek a halottból, amint Árpád-királyaink eltüntek, hogy soha többé nem találkozhatunk velük.

Ami fennmaradott róla: jóformán képzelem, amint álmunkban látjuk visszatérni néha halottainkat. De nem tudjuk az álombeli alak szenvedéseit, legbensőbb gondolatait, mert hiszen a kéz nem tud minden érzésnek hangot adni, még az ajak sem, pedig annak milliónyi skálája van. Mondják, hogy mindazt papirosra vetette apró betükkel, ami lelkében zenélt... De meg lehet vajjon irni akár a Vezuvnak, akár egy kis virágnak a belső életét, ugy hogy azt mindenki megérthesse? Ki merné azt mondani, hogy ismeri Petőfinek minden gondolatát, holott csak verseit olvasta? Milyenek lehettek azok az érzések, amelyekhez gyönge volt még az ő tolla is? - Feleletet senkitől sem kaphatunk, mert aki ösmerte is külső alakjában: csak ugy látta őt, mint egy örök nyugtalanságban tova suhanó szellemet, mint a villámsugarat a horizonton, mint a folyó habját, amely örökké vándorol... Végzetes iramodásában nem állott meg annyi időre, hogy bárki a szeme mélyére, a lelke kútjába pillanthatott volna. Ragadta magával a reábizott másvilági lángot, hogy azt közelről senki szemügyre ne vehesse. Sietett élete, költészete nagy titkával el a földről, hogy visszaadhassa a legnagyobb darab magyar aranyat a Teremtőnek, aki reábizta.

- - -

Nem tudunk róla többet, mint egy átutazó vendégről, aki darab ideig társaságunkban volt és annyit mondott el életéről, napjairól, amennyit jónak látott. Nem tudjuk róla, hogy miként élt, amikor senki sem volt a társaságában, legfeljebb a csodálatos szellemalak hajolt feléje, aki tollát, sorsát kormányozta... nem tudjuk, hogy miként töltött bizonyos éveket, amikor jóformán senki se látta az emlékezők közül: midőn országutakon járt, az ég alatt pihent, árva madárként aludt a bokor alatt és tán verset irt a határköven... nem tudjuk, hogy mivel táplálkozott, amikor senkije, semmije nem volt, csak egy nagy darab gyémántja, amellyel az ország fővárosa felé közelgett, senkitől sem kérdezte az utat... nem tudjuk, hogy kik csatlakoztak mellé a kanyargó ösvényeken vándorlásaiban, akik darab időre elkisérték, betyárok, vándorlegények, vagy külföldi nagy költők szellemei, könyvei... nem tudjuk a házfedeleket, amelyek alatt a csodálatos álomlátások meglátogatták... nem tudjuk a kunyhókat, amelyek csendes éjszakákon megvilágosodtak, amikor belépett... nem tudjuk a nőket, akik nyugtalankodva néztek a vándor ifju után, mintha különös álmuk lett volna az éjszaka...

Csak egy juliusvégi nap emlékét őrizgetjük konokul véges memóriánkban, amely napnak a lehanyatlása után nem látta őt többé senki sem eleven, sem holt állapotban. Egy nap ez, amely közömbös lehetne, mint a többi millió, midőn nyár lombjai között bujdosik a szél és az alkonyat hosszu, mint általában nyárhavában: ebbe a dátumba kapaszkodik gyönge tudásunk, mint valami szögbe, amelyhez az égboltozatról eltünt üstökös további sorsát kötjük; eltünt, meghalt, mondjuk arról a tüneményről, akinek életéről is oly szégyenletesen keveset tudunk, hogy ez örökös szemrehányásként éget...

Eltünt, meghalt: ismételjük, mert szörnyü álmokkal volna telve éjszakánk, ha azt hinnénk, hogy Petőfi Sándor 1849 julius 31-ike után is életben volt.

Krúdy Gyula.

ELSŐ RÉSZ

I. FEJEZET
Az ötvenes évek rozmaringjai

Nyáreste egy balatonparti uriházban. A ház valamikor az Esterházy grófok vadászkastélya volt, vadlud vadászat idején, vagy szüretkor előkelő gavallérok, illatos urnők mosolyogtak, kedveskedtek egymással a magos földszintre épült, de meglehetős alacsony menyezetü szobákban, amig a nádasban a vadászok fegyvere dörrent vagy dalos emberek hordták le a musttal teli hordókat a hegyről kanyarodó uton.

Most már csak rozmaring és zsállyaillata van a háznak, mint a tiszttartó-kisasszonyoknak. A grófnők elrepültek, mint kócsagmadarak. Az urak őszi avaron hajtották tova emeletes vadászkocsijaikat az igazi kastélyok tornyai felé. A fehérre meszelt tulipános szobákba beköltözött a balatoni tiszttartó, Kandur János uram és vele a padlásra az egerek, (amelyek oly nagy buzgalommal forgatják a száradó diót), valamint élete párja, Mariska, aki semmiben sem különbözött a többi sok száz tiszttartónéktól, akik ezidőben Magyarországon az uruk jóvoltáról gondoskodtak. Meg kell emliteni még a leányokat, Juliskát és Zsuzsikát, akik sok-sok virággal ültették tele a kertet és alkonyattal a kertből a Balatont nézegették, mintha azelőtt soha sem látták volna. Isten tudja, mi látnivaló van azon az örökös vizen, a hajladozó nádason, a nádas felett szálló madarakon!

A "kastély" alatt az országut futott el, - néha kedves, vidám emberekkel állott meg kocsi a ház előtt. A kastély felett kis kápolnában kékruhás szent őrizte a Badacsony-heggyel szomszédos szőlőket a jégveréstől, kapásokat a betegségtől, leányokat az oktalan megszerelmesedéstől. Azután fenn a hegyek, amelyek évről-évre leszürték vérüket a ház alatt lévő pincébe, amely a Balaton vizállása miatt nem volt mélyre épitve. Legtöbb gondot okozott az időjárás e házban, egyébként nyugodalmasan mendegélt az élet, mint az inga abban a régi órában, amelyet hetenkint egyszer huzott fel Kandur János uram.

A sajkás, aki a Balaton messziségéből, ringatózva szemügyre vette a cseréptetős, zöldzsalugáteres házat, az utas, aki pörgő kerekeken tovairamlott a homokos országuton a tó partján, lonccal befuttatott hidacskákon dörrenve át járművével, a vándorlegény, aki bánatos szivét, nehéz sóhajtásokkal teli keblét idegen földre cipelte holdvilágnál a ház alatt: nem gondolhatott magában egyebet, mint azt, hogy ebben a házban a lakók örökké és csendesen élnek. Sok ház volt még ilyen abban az időben Magyarországon, ahol a bánatok közül a honfi-bánat lakott, de az csaknem minden házból kiszomorkodott az alkonyati füsttel, amikor a füst megbarnul, mint a holló szárnya és darab ideig nem tud elmenni a ház környékéről.

A Kandur-kisasszonyok a Vasárnapi Ujságot olvasták a Boz regényein kivül, amelyek akkor kerültek divatba. Persze nem értek rá egész nap olvasmányaikon merengeni, mert hiszen a házi, mindennapi élet igénybe vette az ő dolgos karjukat is Mariska asszony szorgalma mellett. Ám a legsürgősebb házidolog esetén is, akár nagymosáskor, akár disznóöléskor, de még karácsonyi takaritáskor is, találtak maguknak egy pillanatot, amikor titokzatos szót váltsanak. Ezek a szavak ugy hangzottak, hogy idegen fül előtt érthetetlenek voltak:

- Kápli Lajos, a luteránus pap fenntartja állitását, - mondta Juliska. - Pár liter jó moóri bort ivott meg vele, mikor vendége volt.

- De Kovács Lenciné letagadja, hogy valaha is látta volna - felelt Zsuzsika.

Juliska nem hagyta magát:

- Igen ám, de az érmelléki esperes sajátkezüleg nevezte őt ki Csokalyba tanitónak, amikor Világos után rátalált a székelyhidi hegyen egy borházban.

Zsuzsika abbanhagyta a mosást. Kitörölte a homlokába hullott haját:

- Lauka Gusztáv még a 49-iki őszön bejárta Szatmárt, Bereget, Ungot, ahol látni vélték őt és sehol nyomát nem találta.

- Lauka mindig elvetette a sulykot, nem példája az igazmondásnak, - replikázott Juliska.

- De Jókai csak igazat irt, amikor az ő jólismert vándorbotját megismerte egy idegen ember kezében a dunai kompon? - kiáltotta Zsuzsika.

Juliskának kipirult az arca:

- Magyar leány létedre inkább azt kellene hinned, hogy ő még igenis életben van, nem halt meg Segesvárnál.

- Igen, mert egy pár szélhámos visszaél a nevével és lóvá teszi a hiszékeny embereket. Ő, sajnos, meghalt, nincs többé és a "feleségek felesége" letette az özvegyi fátyolt. Az ő szivének érzése, az ő sejtelme, sőt biztos tudomása meggyőzhet mindenkit arról, hogy imádott férje már nincs az élők sorában, - mondá felmagasztosult arccal Zsuzsika.

Juliska darab ideig elhallgatott, de csakhamar megtalálta a választ.

- Hát a nagybányai nőkhöz mit mondasz, te hitetlen teremtés? Ott több asszony ismerte őt személyesen a szatmári bálból, ahol Juliájával megjelent. Vajjon a nagybányai nőegylet is szélhámost rejtegetett a város határában csaknem félesztendőn át?

Zsuzsika elkeseredve kiáltott fel:

- A nők tévednek a leghamarább... De inkább legyen a halott az imádott költő, mintsem ő kövesse el azt a sok szélhámosságot, csalást, amelyet az utóbbi években az ő nevével véghezvittek.

Mariska asszony ugy látta, hogy itt az ideje közbeszólani:

- Lányok, nézzetek a dolgotok után. Mert komolyan mondom, hogy elzárom előletek a legközelebbi Vasárnapi Ujságot. A tisztelt szerkesztő ur is jobban tenné, ha ilyen izgató olvasmány helyett több hasznos háztartási tudnivalót közölne ujságjában. A héten érkező Vasárnapi Ujság tartalma felől tehát előbb megkérdezem a postamester urat, mielőtt a kezetekbe adnám.

Juliska összetett kezekkel, esdekelve fordult anyjához:

- Ó, édesanyám!... E héten várjuk Zsigray Lázárné grófné válaszát, aki felel arra a kérdésre, hogy volt-e nála 1850-ben a költő Győrmegyében.

Zsuzsika ellenben más irányban tiltakozott:

- Nem szabad a postamester urat kérdezned, anyám, mert ő éppen olyan hiszékeny lélek, mint Juliska. Éppen a minap dicsekedett, hogy öt pengő forintot adott egy ismeretlennek a tapolcai vásáron, hogy azt juttassa el a palotai szőlők között bujdosó költőhöz. A postamester ur felvilágosodott embernek hiszi magát, mert valamennyi ujságot elolvassa a postán, mégis oly naiv, mint egy gyermek.

Juliska elszomorodva nézett maga elé:

- És ha mégis élne?!... Mit mondanátok akkor, ti hitetlenek, ha ő nem esett volna el a segesvári csatában, hanem sebesülten elbujdokolt volna? Kerülve jóbarátot, ismerőst, mert áruló lett mindenki! Bujkálva napfény, országut, állat elől, mert sehol sincs biztonságban! De legmesszibbre eltávolodva azoktól, akiket a földön legjobban szeretett, hitvesétől, gyermekétől, mert azok már rég holtnak hiszik őt! Ó, én el tudom hinni azt, hogy ő szivesebben bizza magát idegen emberekre, akik benne csak a haza legnagyobb költőjét tisztelik, mint olyan emberekre, akiket valaha szeretett és most szeretetéért hálával tartoznának. Anyám, én ugy érzem, hogy ő él, de varázslat tartja távol az eleven világtól.

Zsuzsika azonban már régen fel volt vértezve Juliska huga ábrándos hangulatai ellen:

- Szép dolog ezeket a regényességeket elgondolni esténkint, mikor a holdvilág jár a Balatonon és az ember ugy érzi, hogy nem is a földhöz tartozik. De napközben, édes Juliskám, hagyjál fel az ábrándokkal. Eddig minden bujdosó Petőfiről kiderült hogy hamisitja a költő alakját. A miskolczi patikárius-segéd, aki még inkább hasonlitott a költőhöz, csak rövid ideig tudta félrevezetni a tarcali, bodrogkereszturi, pthrügyi kálvinista papokat, végül is szökni kellett neki...

- Mindenünnen el kell menekülnie, mert fél az elárulástól. Az emberek néha nem is rosszaságból, csak pletykaságból elkotyogják a reájuk bizott titkot. Hol lehetne biztonságban Petőfi, ahol felismerték? Egy hét mulva már tudná az egész ország, hogy hol rejtőzik. És mi várna rá? Börtön, esetleg bitófa.

Bár a tiszttartó kisasszonyok gyakorta vitatkoztak ez időben legdivatosabb témán, házidolgaikat nem mulasztották el. Leánynak abban az időben tétlenül, haszontalanul tölteni az időt: nagy szégyen lett volna. Most is serényen ment a nagymosás, mert nyáron összegyült a háznál a sok ruha. Hajnalban kelt minden asszonyféle a háznál. Az enyhe szeptemberi nap száritotta a kötelekre akgatott ruhanemüt a hátulsó kertben. Néha egy kölyökkutya lehuzta a száradó lepedőt, verést kapott érte.

A nap már lemenőben volt a Balaton tulsó partján. A nádas felett utolsó sétáját tette a vércse és az ölyv. A vidra kibátorkodott a sürü nád közül és lappangva suhant tova a szabad uton. A tyukok a majorsági udvarban utóljára fürödtek meg a langyos homokban, a kakasok olyan magos keritésre szálltak, mintha még egyszer körülnézni óhajtanának egész birodalmukban. A mézédes petuniák felett már csak a rezgő, zugó lepke járt, amelynek valamelyik őse darázs volt és lepkét vett el feleségül. Alkonyodott.

A lugas ma hiába várta a kisasszonyokat. Az országuti séta is elmaradt az aranyló, rózsafelhős alkonyatban, amikor az uton járó emberek, pásztorok, kanászok, kaszások oly mély hangon kivánnak jóéjszakát, mintha nagyon hosszu időre válnának el, elmennek a hegyek alatt terjengő homályba. Sőt a "kastély" mögötti hegyre sem szaladtak fel a kisasszonyok, hogy a szőlők drágalátos, zamatos illatát élvezzék. Nagymosás volt, nem lehet addig megpihenni, amig a nap az égen van.

Rendes vendég nem is jön ilyenkor a házhoz, messzire világitanak a kiteregetett fehérruhák a kertből. Különös oka lehetett tehát a helybeli postamesternek, hogy ilyen napon is benyomakodjon a házba, amikor ott senki sem látja szivesen.

Macskanadrágos, vadászkalapos, öreg bácsi volt a postamester, bizonyos Porti Feri, aki olyan nagyot tudott kiáltani, hogy a hegytetőn is meghallották, egyébként pedig suttogva szokott beszélni.

Nem sokáig alkalmatlankodott a nagymosás körül, hanem nyugodalmasan letelepedett a vén diófa alá, ahol a földbe ásva asztal és pad volt. Kalapját levette és kopasz fejét legyezgette.

Juliska már sietett a megszokott diópálinkával. A postamester alig várta, hogy a leányka a közelébe érjen, messziről kezdett integetni.

- Nagy ujság van. De esküdjön meg, Juliska, hogy senkinek sem szól a dologról.

A leányka kezében összekoccant a pohár, és üveg.

- Pestről jött valaki?

Porti Feri legyintett.

- Pesten kolera van.

- Meghalt valaki kolerában?

- Obernyik Károly. De azt már olvastuk az ujságban.

- Ismét megszökött a füredi szintársulat Latabárral, mielőtt mi láttuk volna az előadást?

- Minden évben megszöknek a szinészek Füredről, amikor az ősz közeleg. Ejnye már! Hát nem találja ki? Pedig költészetről van szó.

Juliska elgondolkozott. Legutóbb azzal a hirrel jött a postamester, hogy a magyar költészetnek nagy gyásza van, Pesten a véletlen folytán elégett Eötvös József kéziratban lévő történelmi regénye, amelynek az volt a cime: "A királynő és a remete."

- Nem égett el a regény? - kérdezte Juliska felvillanva.

A postamester bosszusan legyintett:

- Azóta már egy másik kéziratban lévő történelmi regény is a tűz martaléka lett. Ezt Kemény Zsigmond irta és "Mohács" volt a cime.

- Istenem, mennyi veszteség éri a szegény magyar irodalmat, - sóhajtotta Juliska.

A postamester közelebb hajolt:

- Minden veszteségért kárpótlást nyer az irodalom. Megvan - Ő.

Juliska: aki titkon mégis csak azt várta, hogy a postamester valami hiradással lesz "Róla", aki évek óta foglalkoztatta a közvéleményt és főként a helybeli postamesteri fantáziát, - mikor végre meghallotta a nagy szót, nem tudott a lábán állani, lerogyott az öreg Porti Feri mellé a padra.

- Mindig sejtettem, hogy ezen a vidéken bujdosik, mióta odahagyta Erdélyt, - suttogta a postamester. - Néhány levél is került a kezembe. Asszonyságok irták egymásnak és gyakran fordult elő bizonyos Sarlai, selyemtakács neve. Mit keres egy takácslegény uriasszonyok levelezésében?

- Egy takácslegény neve, - ismételte Juliska.

- A postán sok mindenféle ember megfordul és én értek az emberek nyelvén, mert már Biasini idejében kezdtem a postamesterséget, amikor ez az állás tiszteletreméltó és nagyhatalmu volt. Manapság csak a kétfejü sasos irásokkal van dolgunk. Hová lettek a postaszekerek, amelyek Bécstől Brassóig jártak megállás nélkül? Ugy hallom, hogy nemsokára elkészül Győr és Bruck között a vaspálya. A szekeresgazdák mehetnek kubikolni.

Juliska nyeldeste az öreg ur szavait. Vajjon hol fog kilyukadni e kanyargós történet?

- Sokaknak szerencséjük ezen a vidéken, hogy becsületes magyar embernek nevelt az apám. Hej, mennyi titkot tudnék én elmondani az emberek levelezéséből, ha akarnék, - sóhajtott Porti Ferkó. - Különösen az asszonyok nem vigyáznak a pennájukra. Ha máshol nem: a Notabénében elárulják a levél valódi célját, ugy, hogy én már nem is olvasok el egyebet az asszonyi levelekből, mint az utóiratot.

- Szabad a postamesternek a leveleket elolvasni? - kérdezte jámboran Juliska.

- Sőt kötelessége, - felelt az öreg. - Igy tettek a gróf Thurn-Taxisok is, akiknek a nagyapja még éppen olyan egyszerü postamester volt Pozsonyban, mint én itt helyben. A postamester esküt tesz...

- Hol van tehát - Ő? - kérdé szorongva Juliska.

Porti Ferkó szinészies mozdulatot tett:

- Ismeri, kedves Juliskám, azt a francia mondást, amely azt tartja, hogy az ember visszatér első szerelméhez? Sajnos, én sohasem szerettem a franciát, nem tanultam meg nyelvét, mert az apámnak adósa maradt a lovak árával. De az apám még jól birta a franc nyelvet. Ő visszatért a Dunántulra, ahol valamikor ifju diák volt.

- Pápán, - rebegte a leány.

- De nem Pápán van, mert szégyenli ezt a várost. Itt járt ugyanis a legrongyosabb ruhában, kimustrált katonamundérban, ócska bakancsban, kopott sapkában, mint egy madárijesztő. Soha többé nem ment vissza Pápára, mire az iskolával végzett. De a Dunántul szivéhez van nőlve. Meg aztán nem is olyan sok válogatni valója van az olyan vándornak, aki már az egész országból kikopott.

- Ő kikopott az országból? - kiáltott fel Juliska vérvörös arccal.

- Csendesebben, gyermekem, mert többet nem beszélek. Jó anyád a mosás mellől ugyis szurós pillantásokat vet reám.

- Engemet félt, szegényke. Attól félt, ismét el akarok szökni valamely csizmaszagu vándorlegénnyel. De az négy év előtt volt, gyermek voltam, rajongó, eszeveszett gyermek, aki hitt a mesékben és álmokban. Ma, - sóhajtotta romantikusan Juliska, - már semmit nem akarok. Tudom, hogy korán meghalok, mint a Cipruslombok Etelkája. Az a bizonyos Borcsik, akit a nádasban rejtegettem gyermekfővel, valóban csak egy borbély volt, de szépen tudott szavalni. Ez a csalódás felejthetetlen szivemnek.

- Tudom, gyermekem, - bólongatott a postamester. - Én akkoriban kerültem ide. Napokig bujkáltam magam is a nádasban. Vajjon, hol rejtetted el őt?

- A régi fürdőházban, amelyet az öreg grófné idejében használtak utoljára. De beszéljen már Róla, Feri bácsi! Mit hallott, mit mondanak az emberek?

Porti Ferke összeráncolta a homlokát, mintha keresné az előbbi hangot, amelyen a Bujdosóról szólt:

- Azt mondtam, hogy kikopott Magyarországból? Még rosszabb történt vele. Nem hitték el többé, hogy valóban él, elevenen sirba tették. A régi barátai a szeme közé nevettek. "Te régen meghaltál!" - mondták neki. Azt beszélik: Jókai valósággal megfutamodott előle, amikor egy sötét este megszólitotta az utcán. Igaz, hogy szegény Jókainak sok van a rovásán, még mindig jobb volna neki Sajó álnév alatt irogatni, a hatalom szemmel tartja, a minap is becsukták, ha igazat mond a fáma. Napról-napra rongyosabb, ijesztőbb lett Ő, aki valaha bálványa volt az országnak. Akik valóban tudták róla, hogy kicsoda az, aki éjnek-éjszakáján bebocsátást kér: azok féltek tőle. Rövid, titkos vendéglátás után igyekeztek megszabadulni tőle. Még maga Kápli is, aki fennen dicsekszik barátságával, néhány pohár bor elfogyasztása után szélnek eresztette a hazátlan költőt. Rongyos, utszéli korcsmák állásaiban, csárdák betyároktól szutykos lócáin lelik a felirást hogy: "Ma éjjel itt hált Petőfi Sándor." De vajmi kevesen mondhatják el a nagyhangu hazafiak közül, hogy valóban szállást adtak a bujdosó költőnek.

- Rettenetes! - sóhajtott Juliska.

A postamester hangja remegett:

- Semmin se lehet csodálkozni, gyermekem, mert Magyarországon vagyunk, ahol most mindenki álarcban jár. A forradalom árulói hamisitják a honfibút, mig az igazak börtönökben szenvednek, külországokban bujdokolnak vagy az éjszakai országutat lappangva rójják. Csak egy ilyen országban lehetséges, hogy egy kivégzett indzsellér, jó magam, aki németországi egyetemeken tanulta a földmérést, mint szegény postamester kinlódja át életét. Én is mártir vagyok, vértanuja a magyar tudatlanságnak.

- Megtagadják őt! - mormogta Juliska kezét összekulcsolva. - Hol vannak tehát azok, akik verseiért rajonganak, szivükkel éreznek a költő sorsával? Hol vannak azok az emberek, akiknek lelkiismeretük van?

A postamester egy darabig még a saját szomoru sorsán tünődött, aztán feleszmélt a hangra, amely az udvar végéből, a nagymosás felől hangzott. Zsuzsika kiáltott:

- Julis, gyere ruhát teregetni!

- Most már rövid leszek, - szólt suttogva Porti Ferke. - Ő elhagyta a megunt Erdélyt, ahol egykor az ő nyomdokait kutató nejét, állitólag háziszolgának öltözve viszontlátta a kolozsvári Biasini-fogadóban. Az urnő osztrák katonatisztek védelme alatt volt és Neki hamarosan szökni kellett a fogadóból. Ellépkedett Szatmárból, ahol minden tájkép, minden országut boldog vőlegénységére emlékeztette, miután az öreg Szendrey husz pengő forinttal sem akarta megemberelni magát. Végigjött a Tisza mellett azon az uton, amelyen egykor annyit járt-kelt szegény legény korában és azon epekedett, bár ismernék költői nevét mindazokban a falvakban, városokban, amelyeket kutyaugatás közepette elhagyott. Mert már ismerték nevét a legkisebb kunyhóban is, de azt a nevet ezentul titkolni kell. A nevéből csak az üldözés, a bujdosás átka a költőé... Ó, mily könnyü azoknak a bujdosóknak, akiket nem hivnak Petőfinek! Ezzel a névvel manapság a csalás, szélhámosság árnyát vagy a rettegés, a halálfélelem üszkét vinné azon fedelek alá, amelyek az éjszaka ellen megvédelmeznék.

- Mit gondolhatott magában a költő, amikor elment az ablakok alatt, ahol felesége és fia lakott a pesti Váczi-utcában? Mily keserü könnyek omolhatnak szeméből a kerepesi-temetőben, ahol bizonyosan felkereste atyja, "A vén zászlótartó" sirhalmát? Hol és merre jött át a Dunán? Ki volt az a derék halászember, aki éjnek-éjszakáján átsegitette lélekvesztőjén a Duna innenső partjára? Merre vitte kopott csizmája a dunántuli hegyek között? Csak annyi bizonyos, hogy itt van, a környéken van. És most Isten áldja, Juliska kisasszony.

A ház felől ujabb kiáltás hangzott, a postamester sietve bucsuzott a leánykától. Juliska szivére szoritott kézzel nézett az öregur után, aki a szokásos hegymászó léptekkel járta be a mosásban elfoglalt hölgyeket. Vidoran szólt Mariska asszonyhoz:

- Egy pár ujságot hoztam a házhoz, mert a hazafias postamestereknek most kötelességük a prenumeráns fogdosása. Elhoztam például a Délibáb legujabb számát, amelyet ez a versecske ajánl:

"Délibábbal Fribájsz regényeket, verset
Ád a közönségnek, nem is olyan nyerset.
Kinek bálbajáró kisasszonya vagyon,
Kép- s ruhamintáknak örülni fog nagyon."

Kandurné tekintetes asszony egy barchent-alsóból facsarta a vizet a két piros kezével.

- Jó is lesz az, postamester ur. A mostani szerkesztő a Vasárnapi Ujságot teletömi mindenféle zöldséggel, hogy a leányok aludni sem tudnak az olvasmánytól.

- Ó, édesanyám, én ugy alszom, mint a tej - szólalt meg Zsuzsika.

Juliska, aki már elfoglalta helyét a ruhateregetésnél, lesütötte a szemét. Vajjon: észrevette-e valaki, hogy milyen halvány a leányka orcája?

- Tudok én más verset is, Kandur uram számára, sajnálom, hogy itthon nem találtam, de azért elmondom, - szólt Porti Ferke.

"Első Pesti Napló, kit ir Kemény Zsigmond,
Bölcs és kemény dolog mindaz, amit ő mond,
Hireket ad gyorsan, regényeket bőven,
Tudományt mindennap, álló esztendőben."

- Ugyan menjen már, postamester ur! - kiáltotta Mariska asszony. - Azt hiszi, hogy nálunk szakajtóban áll a pénz? Szegény tiszttartók vagyunk mi, eleget teszünk a hazáért, ha egy ujságra előfizetünk.

A postamester elmenőben még elmondott egy előfizetési felhívást:

"Bécsben Magyar Sajtót szerkeszt Török János.
Jó magyar dolgokban, aki nem hiányos.
Ami csak történik külföldön s hazánkban,
Megtalálni nála tizenhat hasábban."

De erre már Kandurné asszony felemelte a hurkává csavart alsószoknyát a kezében és a vidám postamester hosszu léptekkel hagyta el a kertet.

II. FEJEZET
A várpalotai titok

A présházon, fehér falon feketében: az 1785-ös esztendő száma állott és 1855-ben "Petőfi Sándor" lakott benne.

Tündérországban volt a présház: a várpalotai Loncsos-szőlőben, ahonnan a dombról az egész világot lehetett látni, kereken, bűbájosan, andalgóan.

Egyik oldalról búgott a Bakony, amelynek szüret felé olyan hangja van, mint a tenger-csigának, zúg-búg szakadatlan, mintha most következett volna el az ideje, hogy elmondja végre-valahára az erdő mindazt, amit titokban magába zárt. Aki először hallja, talán éjszakának, szélmentes időnek közepén ezt a szakadatlan zúgást, megriad, mintha kisértetet hallana, ezer esztendő óta elment emberek hangjait. Félelem, névtelen nyugtalanság, közelgő bánat lepi meg szivét. Aki születése óta nem ismeri a Bakony-zúgást: nem tud aludni az első éjszakán, rőzselángot szeretne látni a sötétben, amely láng fölött mesemondó öregasszony ujjait ugy tördeli, mint a tar gallyakat.

A másik oldalon annál szelidebb, magábaszállott a táj. Zöld völgy nyilik, amely felett bárányfelhők állomásoznak. Falvak, városkák tornyai piroslanak nappal, mintha a nagy határokat mutatnák, amelyekben az emberek szabadon éldegélhetnek, anélkül, hogy egymásnak terhére lennének. Szürkületkor messzi mécsesek, venyigéből rakott piros tüzek jelzik a nagy völgyet, ahol minden idevalósinak az álma nagyobbat szálldoshat, mint a bagoly. Délutánonkint a látóhatárt szegélyező berkek, jegenyefák mulattatják az andalgót, mint édes állomások, ahol megpihen a kalandozó tekintet és multat, jelent keres; embert aki erre jár és énekel, holtat, akinek sirhalma azért van a berekben, hogy az elevenek rajta álmodozhassanak. És e messzi tájképen, a Tempe-völgyön andalogva jár keresztül-kasul az országut, mintha nem is azért vezetne erre, hogy rajta gyors, nyugtalan kerekek zörögjenek, hanem vándorlók járjanak gyalogszerrel, levett kalappal, sóhajtó szivvel, hogy itt megnyugvást leljenek.