BAKOS LÁSZLÓ

VÉR, BECSÜLET, SZERELEM

SZÍVEK A KARDOK KÖZÖTT

Könyv Guru

Budapest, 2026

Sámágy, II. András keresztes hadjáratának híres lovagja „szaracénverőként” tér haza Szentföldről, ám dicsősége mögött múltjának árnyai kísértik. Hanga, a különleges gyógyító megismerése új reményt hoz az életébe, miközben a lány titokzatos előélete és rendíthetetlen erkölcse próbára teszi a férfi világát.

A háború utórezgései, a Magyarországra telepített német lovagok növekvő hatalma és egy régi bajtárs féltékeny bosszúja Sámágyot, Hangát és a hűséges Cserőt egyre veszélyesebb összeütközésekbe sodorja.

Becsület, kötelesség, szerelem és megbocsátás feszül egymásnak egy olyan korban, ahol a kard dönt, de a szív fizeti meg az árat.

TARTALOMJEGYZÉK

1. Minden izzik

2. Csatázgatunk

3. Gyermekkor

4. Két szék

5. Cserő

6. Szív a láncing alatt

7. Vendégségben

8. Lovaggá válni

9. A lovagi torna

10. Újra otthon

11. A kunok ellen

12. A boszorkány babonáz

13. Aranyasszony

14. Hanga gyermekkora, menekülése

15. A határon

16. Idegenben, de otthon

17. Fellobban a máglya

18. Hol nyugodhatunk meg?

19. Végső búcsú

20. Visszaköszön a múlt

21. Régi idők

22. Leszámolás

23. Felkel a nap

Név- és szómagyarázat

Események időrendje

1. MINDEN IZZIK

A levegő és a homok még izzott, árasztotta magából a meleget, pedig a nap már pihenőre készült hajtani a fejét egy sivatagi bucka mögött. Ahogy utoljára körbenézett, csak egy magányos lovast láthatott az egyik halom tetején. Az csak állt mozdulatlanul, és nézelődött minden irányba – a mögötte eltűnő égi korona még fényesen ragyogott a sisakján. Melege lehetett nagyon. Lassan megmozdította a kezét, levette sisakját a fejéről, majd a nyeregkápájára akasztotta. Kézfejével megtörölte izzadó homlokát. Az izzadság ennek ellenére belecsorgott a szemébe, következő mozdulataival onnét törölgette ki. Bármerre nézett, nem látott mást, csak homokot. Lemondóan legyintett egyet, megfordította lovát, és lépésben elindult a napkorong irányába. Sietnie kellett, ha nem akarta, hogy ott, a halom tetején esteledjen rá. Lassan léptetett lefelé, továbbra is minden békés és csendes volt körülötte.

– Minden rendben van, Sámágy! Sehol nincs nyoma az ellenségnek! – nyugtattam meg magamat gondolatban.

Igen, én voltam az a magányos lovas.

A forró homokból olyan kesernyés, idegen illat áradt, amilyet otthon, a magyar földeken még soha nem éreztem. Mintha az egész sivatag más levegőt lélegezne, mint az ismert világ. A szél is idegenül fújt: éles, száraz és könyörtelen, nem olyan, mint az otthoni lágy, délies fuvallat.

A hangok is tompábban verődtek vissza; még a saját lélegzetemet is túl hangosnak éreztem ebben a vibráló, égető csöndben. Egy pillanatra eszembe jutottak azok a régi históriák, amelyeket gyerekkoromban hallottam Nánától. Azt hittem, túloz, amikor a Szentföld forróságáról és különös levegőjéről mesélt. Most megértettem: semmi sem túlzás a történeteiből.

Nemrég érkeztünk a messzi Magyarországról András királlyal, hogy felszabadítsuk Jeruzsálem városát a muzulmánok uralma alól. A szent cél, a szent harc sok embert megmozdított. Az sem volt utolsó, hogy kimozdulhattunk hazulról, ráadásul új tájak, új kalandok vártak ránk. Mi sem tudtunk otthon maradni. Nevelőapám, Nána öregkora miatt már nem tarthatott velünk, de Miklós nagybátyám és én nekiindultunk a világnak.

A homokdombról hozzá és a csapatunkhoz indultam vissza.

Miklós bátyám és a néhány kísérőm még kora délután elmaradt tőlem. Elmaradtak? Inkább otthagytam őket. Ők megálltak pihenni, én meg fellovagoltam a mellettünk lévő dombra, majd a következőkre, és eltávolodtam tőlük. Tudtam, hogy ha visszatérek hozzájuk, a bátyám biztosan nem fog megdicsérni, de talán megérti, hogy ha többen vagyunk, kevesebb az esély arra, hogy észrevegyük az ellenség felderítőit.

Mondhatják, hogy meggondolatlanul hagytam ott őket az egyik pihenőhelyünkön – de nem, tudatosan döntöttem így. Egyedül jöttem el, hogy megfigyeljem az ellenség mozgását.

Ahogy lassan elindultam vissza a tábor felé, előbukkant minden, amit otthon hagytam. Láttam magam előtt az udvarunkat, a régi diófát, amely alatt Nána annyiszor tanított kardot forgatni. Hallottam a hangját is, amikor azt mondta búcsúzáskor: „Ne siess a dicsőség felé, fiam, a harc megtalál akkor is, ha nem sürgeted.” Miklós bátyám szigorú tekintete is megjelent, amikor figyelmeztetett: okosan küzdjek, ne vakmerően. Most mégis úgy éreztem, bizonyítanom kell. Nemcsak a szent ügyért jöttem, hanem azért is, hogy a régi mesék Sámágyából valódi harcos váljék.

A következő domb tetején is megálltam: feszülten figyeltem minden apró jelre, de sehol nem láttam olyat, ami felkeltette volna a figyelmemet. Amikor biztos lettem benne, hogy sehol nem látom életnek, mozgásnak semmilyen jelét, végleg megnyugodtam, és újra elindultam vissza a társaimhoz.

– Ideje tényleg visszatérnünk a táborba – paskoltam meg Szellő lovam nyakát.

A lovam boldogan felnyerített. Megérezte, hogy visszatérünk a táborba, és ott friss vizet ihat, nem olyan áporodottat, mint amilyent nemrég adtam neki. Bár nem messze volt egy kút, azt nem akartam használni: tudtam, hogy a vizükbe néha mérget kevernek, hogy így ártsanak az ellenségnek. Nem akartam kockáztatni.

Elgondolkodva lovagoltam a táborunk felé. Szellő békésen baktatott, én közben azon törtem a fejemet, hogy miért nem látok sehol senkit, vagy valami nyomot, ami az ellenségre utalna. Az elmúlt napokban folyamatosan keringtek körülöttünk az ellenség felderítői és kisebb csapatai. Valamiért úgy tűnt, hogy visszahúzódtak. Miért? Jó lenne tudni az okát.

– Sehol nincs nyoma az ellenségnek. Lesz néhány nyugodt napunk. Ránk fér egy kis pihenés a hosszú út után. Örülni fognak a vezéreink – motyogtam félhangosan.

Szellő azonban egyszer csak megfeszült alattam. Megtorpant, fülét hátracsapta, és mély, figyelmeztető fújtatást hallatott. A levegő megállt körülöttünk, mintha a sivatag is visszafojtaná lélegzetét. Feszülten néztem körbe, de csak a táncoló homok húzott hosszú csíkokat a dűnék oldalán.

– Nincs semmi, öreg barátom – mondtam, de éreztem, hogy a hangom bizonytalan.

A lovam még egy pillanatig feszült maradt, aztán lassan újra megindult. Nem tudtam akkor még, hogy ő már megérezte azt, amit én nem: a veszedelem közel járt.

Korán örültem, hogy nyugalom és béke van.

Két bucka közé értem, amikor felrobbant körülöttem a csend. Hat lovas rontott rám az egyik homokdomb mögül. Mintha a földből nőttek volna ki, mert előtte semmi jel nem utalt arra, hogy rajtam kívül más is lenne a vidéken. Ráadásul mögém, vagyis elém kerültek. Onnét támadtak, ahonnét kora délután jöttem, és amerre most mennem kellene. Hogy a csodába kerülhettek oda?

Azonnal több vesszőt lőttek ki rám, ördögi ügyességgel, vágta közben. Szerencsére a reflexeim nem hagytak cserben. A lovam nyakára hajolva kerültem el a halált hozó vesszőket. Annyi időm sem volt, hogy a sisakomat a fejemre tegyem, mert az első lovas azonnal rám rontott. A csend és a nyugalom annyira elaltatta az éberségemet, hogy a pajzsom is a hátamon volt. Igaz, a mesterem, a nevelőapám, Nána nem az éberségem hiánya, hanem a felelőtlenségem miatt szidott volna össze.

– Mit kerestél ott egyedül? – kérdezte volna.

Szerencsére nem láthat! Otthon maradt. Az ő korában már tényleg sok lett volna ez a szentföldi kaland – futottak át a fejemen a gondolatok.

Sok időm nem volt, nem bambulhattam el, mert védenem kellett magamat. Gyorsan kirántottam hosszú, egyenes kardomat, és védtem az ellenfelem első vágását. Neki jobb lova volt, mint a többieknek, mert több lóhosszal megelőzte őket. Bal öklömmel orrba vágtam az egészen mellém sodródó hitetlen katonát – eltörhetett az orrcsontja, mert egy roppanást és fájdalmas kiáltást hallottam, ráadásul azonnal elöntötte az arcát a vér.

Nem nézhettem meg jobban, mert a másik öt lovas már szinte egyszerre támadott rám. Úgy megrántottam a lovam zabláját, hogy az a hátsó lábára állt, és körbeforgott. Nyertem vele egy pillanatnyi időt. Mit csináljak? Kitörjek közöttük? Még a vitéz templomos lovagok is meghátrálnak háromszoros túlerő ellen. Sok időm nem volt a mérlegelésre, mert tudtam, hogy ötük összehangolt támadása ellen semmi esélyem nem lenne. Amikor a lovam mind a négy lába a földön volt, a sarkantyúmmal vágtába ugrasztottam. Az előttem hadonászó lovas felé vágtam: az kitért a vágásom elől, így egy rés nyílott előttem. Felemelkedtem a nyergemből, hogy gyorsabban tudjunk menekülni. Menekülni! Szépíthetném a dolgot, de csak erről lehetett szó, ha nem akartam, hogy levágjanak vagy szégyenszemre elfogjanak. Az életemért futottam.

Nyertem egy kis előnyt, de tudtam, hogy csak idő kérdése, és utolérnek. Hátrapillantva láttam, hogy nem vesztegették az idejüket a sérült társukra: azonnal elkezdték az üldözésemet. Néhány nyílvesszőt még kilőttek utánam, de aztán csak azzal foglalkoztak, hogy minél hamarabb utolérjenek. A vesszők közül talán kettő koppant a pajzsomon, a többi elfütyült a fejem mellett. Nem a legjobb íjászok – állapítottam meg. Szerencsémre a buckák között sem céloztak pontosan, pedig akkor ott még könnyebb célpont voltam. A lovaik azonban jók voltak, mert hátranézve láttam, hogy bár szétszóródva, de közelednek felém. Szellő lovam nagyon gyors volt ugyan, de nehéz voltam neki, pedig csak a láncingemet vettem fel. Meg talán az egész napos felderítő utam is elfárasztotta. Hajnalban indultunk el, most meg már esteledett.

Talán egyenként levadászhatom őket – villant hirtelen az agyamba a gondolat. Hátranézve már csak azt méregettem, hogy mikor érdemes visszafordulnom. Amikor azt láttam, hogy egy, messze megelőzve a többieket, nemsokára utolér, hárman majdnem egy nyíllövésnyire lemaradva követik, míg a sérült harcosuk egy másik lovassal már egészen távol van, döntöttem. Megfordítottam a lovamat, és nyílegyenesen rátámadtam az üldözőmre.

Amikor melléje értem, azonnal feléje vágtam. Pajzsával hárította a támadást, a lendület pedig mind a kettőnket továbbsodort. Vadul fordítottuk egymás felé a lovainkat, és onnéttól kezdve állóharc alakult ki közöttünk. Majd megelőzött, és egy gyors mozdulattal felém szúrt. Oldalt ütöttem a kardját, és feléje csaptam. Nána nem dicsért volna meg ezért a vágásért, de más a gyakorlás, mint az élet. Olyan gyors voltam, hogy eltaláltam a sisakját. Nem okoztam sérülést neki, de óvatosabbá tettem. Ez a félig sikerült vágás azonban a vesztemet jelenthette, mert tudtam, hogy pillanatokon belül megérkezik a másik három támadóm is, akkor pedig már nincs menekvésem. Ám ekkor az egyik oldalamról kürtszó, a másik oldalamról meg vágtatás zaja hangzott fel. Nem néztem arra, nehogy meglepjen az ellenfelem, de tudtam, hogy megérkezett a nagybátyám a katonáinkkal. Hogy a másik oldalról kik jönnek, nem tudtam – csak reméltem, hogy nem újabb ellenség, hanem szövetségeseink.

Valóban azok lehettek, mert a másik három támadóm megfordította a lovát, és menekülőre fogta. Az ellenfelem is veszettül nézelődött, kereste a menekülőutat, de közben sebesen vagdalózott. Bajba került: most már neki kellene futnia, menekülnie, de nem tehette, miattam. Nem, mert nem tudott, nem mert nekem hátat fordítani. Megnyugodtam, minden próbálkozását hárítottam. Láttam a szemén a riadalmat, az arcán a fáradtságot. Egyik vágása után visszatámadtam. Már csak védekezett, de a mozdulatai lelassultak. Egy cselt vetettem be. A fejére céloztam, de a nyaka felé vágtam. Elkésett a védéssel. Piros vére kilövellt, ő döbbenten nézett rám, majd lassan lecsúszott a nyergéből.

Ekkor tudtam körbenézni. Eltűnt mindenki a szemem elől. Az ellenség menekült, a mieink meg üldözték őket. Utánuk indultam. Nem kellett sokáig mennem: a megmentőim lassan léptettek visszafelé. Tényleg a nagybátyám volt három katonánkkal, meg két lovag a Német Lovagrendből. Két fogoly kókadozott közöttük, sebesültnek tűntek. A többit biztosan levágták, mert különben még üldözték volna őket. Nem jó futni hagyni az ellenséget, mert a nyakunkra hozhatnak egy nagyobb csapatot.

– Mikor jön már meg az eszed, Sámágy? Ha nem érkezünk időben, akkor már a homokban feküdnél, vagy egy ló mögé kötve futhatnál a táboruk felé.

– Csak körbe akartam nézni a kút környékén, hogy ólálkodik-e valaki a környéken.

– Tudom! De azt nem gondoltam, hogy ilyen messzire eltávolodsz tőlünk.

– Ugyan, bátyám! Te is felmentél volna annak a dombnak a tetejére. Onnét messzire el lehetett látni – mutattam az utolsó figyelőhelyem felé, amely kimagasodott a többi domb közül.

– Lehet! De nagyon nem szeretnélek elveszíteni! Mit mondanék Nánának? Alig érkeztünk meg, és te máris veszélybe sodortad magadat.

Nem vitatkoztam vele, igaz, nem is lett volna szép, mert neki volt igaza. Ő sem mondta tovább a magáét, mert az idegenek előtt nem akart velem zsörtölődni – bár én tudtam, hogy nem úsztam meg teljesen a fejmosást, és a táborban még folytatni fogja. Nem úszom, nem úszhatom meg ilyen könnyen ezt a kalandot: tényleg messzire eltávolodtam tőlük, még baj is lehetett volna belőle, ha nem sietnek a segítségemre. Ott azonban akkor sem folytathatta volna a veszekedést, ha akarta volna, mert a két német lovag mellénk léptetett.

– Bátran harcoltál! Megkérdezhetjük a nevedet? – kérdezték tőlem.

– Sámágy vagyok! II. András király katonája. Ő pedig a nagybátyám, Miklós – válaszoltam, és egyúttal bemutattam a társamat.

– Heinrich von Kerpen a nevem, a fiatal társam pedig Gerhard von Malberg. Ha van kedved, látogass meg bennünket, Salzai Hermann nagymesterünk szívesen látja vendégül az ilyen vitéz lovagokat a központunkban, Akko városában.

Most néztem meg jobban a két lovagot. Kerpen lovag fiatalnak tűnt, bár biztosan jóval túl volt a huszadik életévén; Malberg pedig teljesen tejfölösszájúnak látszott: még a huszadik életévéhez is jó pár év kellett, ha jól ítéltem meg a korát. Nem nagyon nézelődhettem azonban, mert a bátyám, Miklós megszólította őket:

– Köszönöm, uraim, hogy az unokaöcsém segítségére siettetek. Nélkületek keményen kellett volna harcolnunk, és nem biztos, hogy megússzuk sebesülés nélkül. Bár nekünk adta meg magát a két fogoly, úgy gondolom, az a tisztességes, ha ti viszitek őket magatokkal. Használjátok fel a rabokat keresztény foglyok kiváltására.

Főhajtással köszönték meg a gesztust, de visszautasították a foglyokat.

– Hosszabb útra indított bennünket a nagymesterünk. Sem időnk, sem lehetőségünk nincs arra, hogy vesződjünk velük. Köszönjük az ajánlatotokat, de vissza kell utasítanunk. Rátok marad a feladat, hogy magatokkal vigyétek őket.

Amikor ellovagoltak, mi még vártunk egy keveset. Az embereink megnézték a sebesültek állapotát, de nem volt komoly a sérülésük.

– Bírni fogják az utat a táborig.

Amíg az embereink a dolgukat végezték, Miklós bátyámmal beszélgettünk – most már békésebb témáról, nem az én félresikerült felderítésemről.

– Kemény harcosok ezek a német lovagok. A királyunk kedveli őket. Ha arra járunk, keresd meg őket, Sámágy, soha nem árt jó kapcsolatot ápolni velük.

– Igazad van, bátyám. Bár egy kicsit furcsának tartom, hogy csak németeket fogadnak a soraik közé.

– Nem kell ennek túl nagy jelentőséget tulajdonítani. Őket a kereszt ügye mellett ez tartja össze.

– Eddig úgy gondoltam, hogy a szent ügy, Jeruzsálem visszafoglalása mindenkit összefogásra ösztönöz. Közben meg azt látom, hogy – tisztelet a kivételnek – mindenki a saját pecsenyéjét sütögeti.

– A cél a lényeg, fiam. És az mindenkinél ugyanaz. „Bellum Deo auctore”, az igazságos háború, ahogy Hippói Szent Ágoston mondja. A német lovagok meg keményen harcolnak a kereszt ügyéért, nem lehet rájuk rosszat mondani.

Nem lehet rájuk rosszat mondani? Még a keresztények közül is sokak szerint erőszakosak és kegyetlenek. Igaz ugyan, hogy úgy hallottam, a szentföldi harcok többsége erről szól. Mindkét fél tűzzel-vassal pusztítja a másikat háború esetén. Másképpen talán nem is lehet harcolni, hódítani – bár az én lelkemnek mindez néha már sok volt. Időnként el is gondolkodtam a háborúk értelmén.

A harc heve egyszerű: vágni vagy hárítani, élni vagy meghalni. De amikor a kardok csöndje visszatér, előjönnek azok a kérdések, amelyeket hiába próbál elűzni az ember. Láttam ugyanazt a félelmet mindkét oldalon, ugyanazt a könyörgő tekintetet, amikor valaki érzi, hogy közel a vég. Ilyenkor eltűnik a különbség muzulmán és keresztény között. Csak emberek maradunk, akik élni akarnak. Miklós erre mindig legyintett, mint most is.

– A háború nem a lélek tisztítóhelye, fiam – mondta. – Csak az számít, ki melyik oldalon áll.

De én éreztem, hogy van igazság a parancsokon túl is, és bűn a győzelem mögött is.

– Nem gondolkodtál még azon, bátyám, hogy nincs igazságos háború? Jézus Krisztus elítéli a háborút! Tőle nem lehet ilyet olvasni. Mondod, hogy a német lovagok keményen harcolnak. Néha úgy tűnik, hogy inkább kíméletlenül! Nem adnak, igaz, nem is kérnek kegyelmet! Hol a határ a keménység és a kíméletlenség között?

– Sok mindenben igazad van, fiam. De sajnos Jézus Krisztus csak egy van. És amíg ez így van, meg kell védeni magunkat, nem tehetünk mást. Fogadj el egy jó tanácsot! Felesleges dolgokon ne törd a fejed. Önként jöttünk, hogy a királyunk mellett harcoljunk, nekünk csak az a feladatunk, hogy küzdjünk a keresztért az ő parancsai szerint. És ne mondd, hogy de! Nincs de! Teljesítsd a parancsokat, és figyelj arra, hogy mit mondok neked.

Jól ismert. Már a számon volt a „de”. Utolsó mondatai után mégis úgy döntöttem, jobb, ha csendben maradok. Hátha elfelejti a táborig a mai kalandunkat is. Igazságos háború ide vagy oda, vele jobb a békesség. Hacsak nem akarom, hogy mindig a sarkamban legyen.

2. CSATÁZGATUNK

Visszatérve a táborba néhány napig pihentünk. A pihenő után sajnos már nem lehetett egyedül kóborolnom a vidéken, ha kalandra vágytam. Pórul jártam a néhány nappal ezelőtti összecsapás miatt. Miklós bátyám az egyik szemét a szerencsésen alakult kalandom után mindig rajtam tartotta. Nem engedte, hogy egyedül menjek bárhová, néhány emberünknek mindig velem kellett jönnie. Megtudtam, hogy a hátam mögött a tizedesünknek kemény parancsot adott, hogy vigyázzanak rám.

A tábort most már más szemmel jártam végig. A tűzhelyek körül mindennapi életünk szaga terjengett: az izzadságé, a lovaké, az olajosra dörgölt fegyvereké. Valaki mindig élezte a kardját, más a saruját foltozta, megint más az otthonról hozott apró faképet simogatta ujjaival, mintha azzal erőt meríthetne a holnaphoz. Jól éreztem magamat, de nem tudtam megbékélni a helyzetemmel. Akárhová léptem, úgy éreztem, fél szemmel mindenki engem figyel: mikor indulok, hová megyek, nem távolodom-e el megint. Nyűg volt ez, de éreztem a törődést is mögötte.

– Mit lábatlankodtok mindig mögöttem, Cserő? – kérdeztem egyszer dühösen a tizedesünket.

– Nem jókedvünkből, uram! Miklós úr deresre húzat bennünket, ha egyedül hagyod el a tábort. De neked bevallhatom, uram, hogy bár kemény parancsot kaptunk, hogy vigyázzunk rád, én ettől függetlenül is szívesen veled tartok mindig. Megöl a tábori unalom.

Cserőt régről ismertem, de nem nyugtatott meg az utolsó mondatával sem. Dühösen rontottam be Miklós sátrába, hogy számonkérjem rajta a díszkíséretet. De gyorsan lehűtött.

– Hogy számolok el veled Nánának, ha bajod esik? – válaszolta, amikor számonkértem rajta a díszkíséretet.

Vettem egy mély lélegzetet, hogy folytassam a vitát, de ennyi idő is elég volt arra, hogy rájöjjek: a helyében én is így tennék. A nevelőapám biztosan megkérte arra, hogy lehetőleg épségben vigyen haza.

Hiába volt a parancsnokom, néha úgy éreztem, Miklós bátyám elsősorban mégis inkább nagybátyámként viselkedik velem szemben. Gyerekkoromban is sokszor állt elém, ha rossz fát tettem a tűzre, és mindig ő volt az, aki Nánánál elsimította a dolgokat. Egyszer, mikor egy csúzliból kilőtt kővel lelőttem a folnagyunk féltett galambját, ő állt ki mellettem. „Majd én elmondom Nánának, fiam” – mondta akkor is. Ugyanazt a hangsúlyt hallottam most is a szavaiban – csak a helyzet volt súlyosabb.

Szerencsémre nemsokára az egész tábor készülődni kezdett. Az igazi háborúra már nem kellett sokáig várnom, várnunk. A fővezéreink gyorsan döntöttek, így néhány nap pihenő után megindultunk a szaracénok ellen. Az egész csapat nagyon lelkes volt. Végre! Végre összemérhetjük fegyvereinket Al-Ádil szultán embereivel. Majd mi megmutatjuk nekik, hogy milyenek a magyar katonák. Mi tényleg felszabadítjuk a Szentföldet, és visszaűzzük őket oda, ahonnét jöttek.

A tervünk az volt, hogy Jézus szent tava, a Genezáreti-tó vidékéről elűzzük az ellenséget. Tudtuk, hogy a nagy szultán édestestvére, Al-Ádil áll velünk szemben. Ő is szultán lett, de tudtuk, hogy csalárd módon szerezte meg azt. Szaladin szultán unokájától ragadta el a hatalmat. Úgy tűnik, hogy náluk sem akkora már az egyetértés, mint régen.

– Kell egy mindenki által elismert vezér, különben szétszéled a nyáj! – mondogatta a nagybátyám.

Elég jelentős sereget sikerült összegyűjtenünk. A lovagrendek és a helyi főurak csapatai is csatlakoztak hozzánk. Talán többen voltunk tízezer főnél is. Sokan azt remélték, hogy Jeruzsálem ellen indulunk. Azt gondolták, hogy ekkora erővel a Szent Várost is fel tudnánk újra szabadítani. Miklós bátyám egyszer már megjárta a Szentföldet. Többet tudott az itteni viszonyokról, lehetőségekről, mint bárki közülünk a táborban. Elmagyarázta nekünk, hogy ez az erő bizony nagyon kevés ilyen hatalmas célokhoz. A szaracénok ennél jóval nagyobb erőket tudnak mozgósítani, ha szükséges. Ráadásul ha le is győznénk őket, utána még el is kellene foglalnunk a várost, majd később meg kellene tartanunk. Az pedig nem lenne egyszerű feladat.

A Tiberias-tó felé indultunk. Felszabadítás, elűzés, ugyan! Kiszivárgott, hogy a vezéreink szerint a legfontosabb célunk az, hogy élelmet zsákmányoljunk az ellenségtől. Kevés volt a termés ebben az évben, így minden nagyon drága volt. Ahhoz, hogy sikeresen harcoljunk, tartalékot kellett felhalmoznunk. Azt meg ingyen csak az ellenséges területekről tudtunk szerezni.

Támadásunk elől a szaracénok folyamatosan kitértek. Kitértek, amíg lehetőségük volt rá. Néha azonban kisebb-nagyobb csatára kényszerültek. Biztosítaniuk kellett a főerők visszavonulását, meg kellett akadályozniuk a lendületes előretörésünket.

Beiszan mellett már nem tudtak tovább menekülni: a várost menetből elfoglaltuk. Ellenállással szinte nem találkoztunk. A szaracénok a környező dombokról nézték a város elfoglalását. Al-Ádil testőrei körében a legmagasabb dombon állt. Tudta, hogy csatát kell állnia, mert vonulás közben nem tudna védekezni a lovasaink ellen.

Felderítőink időben jelezték, hogy vége van a versenyfutásnak: megállt az ellenség. Talán eljött az igazság pillanata, és kiderül, hogy tűzhetünk-e magunk elé merészebb célokat.

A sereg csatára készülődött. A lovak fújtatva kapálták a homokot, a zabla csörgött, és a zászlók vászna szárazon zizegett a déli szélben. A papok halkan mondták áldó imáikat, s közben füstölőt lengettek, mintha az illatos füst rést verhetne az előttünk tornyosuló veszedelmen. A gyomrom összerándult; éreztem, hogy ami eddig csak történet volt mások szájából, az most rám szabadul. Amikor felértünk a domb tetejére, és megláttam az ellenséget, úgy tűntek, mint sötét hangyák, amelyek ellepik a sivatag peremét.

A figyelmeztetésnek hála csatarendbe tudtunk állni, mielőtt a szemben lévő dombokról ránk zúdultak. Tamás püspök csapatával a hadrend közepére kerültünk. Sebes vágtatással, vadul nyilazva támadtak ránk. Pajzsommal védtem magamat. Szerencsém volt, csak egy koppanást hallottam, de mellettem néhányan fájdalmasan felsikoltottak. Ekkor felharsantak a kürtjeink, és támadásba lendültünk. Vad robajjal indultunk meg. Előrehajoltam a lovam nyakára, úgy vágtattam. A halántékomon az izzadság vastag csíkokban kezdett folyni. Ez volt az első igazi csatám. Félni nem féltem, de bevallom, izgultam, a gyomrom, mint egy dió, akkorára szorult össze. Majd mielőtt összecsaptunk volna, elöntött valami vad indulat. Hatalmas erőt éreztem magamban. És amikor elöntött ez az érzés, összeroppantunk.

A lándzsámmal az első szembekerülőt átszúrtam. Annyi időm sem volt, hogy kirántsam a fegyveremet a lezuhanó szaracénból, a lovam magával ragadott. Sok mindenre meg lehet tanítani őket, de a csaták zajaihoz, annak forgatagához hozzászoktatni nagyon nehéz. Igyekeztem megfékezni, újra a kezembe venni az irányítását. Nehezen, de sikerült rendezni magunkat. Szerencsémre közben csak a mieink voltak körülöttem.

A harc tombolása minden érzékemet elárasztotta. A nyílvesszők úgy süvítettek el mellettem, mintha maga a levegő akarna kettészakadni. Éreztem a vér vasas szagát, ami keveredett a felvert porral és a lovak izzadt bőrszagával. Az egyik pillanatban még a saját szívverésemet hallottam, a másikban már a körülöttem csattanó pajzsok zaját. Amikor a kardom hegye találkozott az ellenség páncéljával, olyan hangot adott, mintha követ ütöttek volna kőhöz. Egyetlen pillanatra mintha lassabban mozdult volna minden, s láttam a saját vágásomat, ahogy nyomot hagy a másik sisakján.

Körbenéztem. Egy már véres arcú lovas került velem szembe. Buzogányával csapott felém. A pajzsomat ijedten a fejem fölé kaptam. Hatalmasat csattant rajta. Olyan erővel zúdította a nehéz buzogányát a fejem felé, hogy az ütése szinte belenyomott a nyergembe. Egy kaszáló mozdulattal a nyaka felé vágtam. Magam is meglepődtem, hogy szinte levágtam a fejét. Egy pillanatra elbambultam – ekkor egy vágást éreztem a combomon. Egy nagyszakállú kopasz vágott végig rajta. Elég távol volt tőlem, így alig ért el, de sajnos mégis végighasította. A következő vágását már hárítottam, majd végigvágtam a mellkasán. A lovam ugrott egy nagyot, így nem láttam, mi történt az ellenségemmel.

Hirtelen kitágult előttem a tér. Ekkor egy díszesebb ruházatú csoportot pillantottam meg a porfelhő mögött. Valami vezér csapata lehetett. A vezérlő püspököm katonái közül már többen keményen támadták őket.

– Hajrá! Segítsünk nekik! – kiáltottam a körülöttem vágtatók felé.

Biztos voltam benne, hogy senki sem hallja meg, inkább csak magamat tüzeltem a kiáltásommal. Feléjük ugrattam, nem érdekelt, hogy követ-e valaki.

Pillanatok múlva összecsaphattam velük. Hosszú dárdáik, mint a sündisznó tüskéi, úgy meredeztek felénk. Sikerült elkerülnöm a hegyeiket. Nemsokára szétszakadt a körgyűrűjük, és egy hatalmas termetű katona került velem szembe. Az egyik társam buzogánya keményen lecsapott a pajzsára. Egy pillanatra szabaddá vált a melle: hosszú kardommal azonnal átszúrtam. A támadásunk lendülete azonban megtört, a lovaink összetorlódtak. Mindenki káromkodott, üvöltözött. Reméltem, hogy az égiek most nem figyelnek ránk, mert a bűneink és a vétkeink hosszú sorát jegyezhették volna fel.

Senki nem pihent, nem vonta ki magát a harcból, nem kímélte az ellenséget. Igaz, ők sem, keményen harcoltak. A fegyverek csattogtak és puffogtak. Lovasok zuhantak le lovaik lábai közé, majd azok is felbuktak. Lassan egy véres, rángatózó, sikoltó, nyerítő halom gyűlt össze körülöttem. A vezérük körüli gyűrű azonban gyorsan fogyott.

Keményen vagdalkozva törtem felé – már régen nem az eszem vezérelt. A dühtől elvakultan hadakoztam. De mielőtt az utolsó testőrt is lekaszaboltam volna az utamból, Demeter fia, Sándor ért a vezérhez, és levágta. Bevallom, abban a pillanatban csalódott voltam, s még az sem vigasztalt, hogy körülöttem felharsant a kiáltás:

– Futnak! Utánuk!

Győztünk! Első támadásunkat sokan nagy sikernek tartották, én azonban árnyaltabban láttam: tény, hogy több kisebb csatában legyőztük Al-Ádil seregét, sőt az egyik rokonát is levágtuk, de a főerő, mint a csík, kisiklott halálos ölelésünkből.

Igen, arattunk néhány győzelmet, de a király körüli emberek elmondása szerint András nem a győzelemnek örült a legjobban. Szerintük az első hadmozdulat igazi célja a megtisztulás volt. A sereg útvonalát úgy tervezték, hogy az átvezetett a Jordán folyón, amelynek vizében megmártózhattunk. Nehezen akartam elhinni ezeket a mondatokat, de valami lehetett bennük, mert a későbbiekben úgy tűnt, hogy királyunk számára legalább olyan fontos az ereklyék gyűjtése, mint a harc.

A táborba visszatérve napokig nyalogattuk a sebeinket. Ennél talán csak az volt fontosabb, hogy eldicsekedjünk egymásnak, ki hogyan harcolt, ki hány ellenséget vágott le. Miklós bátyám az egyik este tőlem is megkérdezte mosolyogva:

– Sámágy! Te hányat vágtál le?

Gondolkodnom kellett, mielőtt válaszoltam volna, de úgy emlékeztem, hogy vagy hetet.

– Na, akkor te nem tartozol a legjobbak közé. Ha figyeltél a vacsoránál, hallhattad, hogy sokan tíz, húsz hitetlent is levágtak. Pár százig számoltam, de végül feladtam – ha minden katonánk ilyen sok ellenséggel végzett, akkor Al-Ádil szultán minden katonáját legalább háromszor levágtuk.

Elgondolkodtató volt, amit mondott. Régen a sokat látott-hallott öregek meséit szájtátva hallgattuk, akik olyan hősökről, hőstettekről meséltek, amelyekben a vitézük egymaga döntötte el a csatákat, vágta le vagy fogta el az ellenséges vezéreket, esetleg párviadalban győzte le a bajnokukat. Megértettem a célzását. Csata után sokan felnagyítják saját érdemüket. Lehet, hogy én sem vágtam le hetet, lehet, hogy csak megsebeztem őket – nem lehetek benne biztos.

– Ne értsd félre, Sámágy. Nincs az ilyen dicsekvéssel bajom, de szeretném, ha te nem esnél ebbe a hibába. Aki vezér vagy parancsnok akar lenni, annak a valóságot kell látnia.

Nem kellett győzködnie: megértettem, amit mondott. Igaz, én nem akarok parancsnok lenni, vezér meg végképp nem. De attól az estétől egy kicsit másképpen néztem az ilyen szájalásokra.

Idővel kezdett egy kicsit sok lenni a pihenés. Egyre gyakrabban kérdeztük meg, hogy mikor támadunk újra az ellenségre. Biztosan nem a türelmetlenségünk miatt, de valóban újra felpezsdült a tábor: készülődni kezdtünk. Az előző sikerünk után önbizalomban nem volt hiány – nem tudtunk elképzelni mást, csak újabb és újabb győzelmeket, és végül Jeruzsálem felszabadítását.

A második hadműveletünk nagyobb sikerrel kecsegtetett bennünket. A Tábor-hegyi erőd ostromára készültünk. A lelkesedés újra hatalmas volt. Sokan biztosak voltak benne, hogy ha elfoglaljuk, az egy hatalmas lépés a végső siker felé, jövő tavasszal pedig végleg felszabadítjuk Jeruzsálem városát, és a keresztények újra birtokba vehetik a szent helyeket.

Szerencsére én is a többiekkel tudtam tartani, mert a sebesülésem nem volt súlyos. Visszatérésünk után bekötötték, gyógyírt tettek rá, és pihennem kellett néhány napig. Nehéz volt kivárnom, hogy a gyógyítónk azt mondja, minden rendben, csatlakozhatok a hadhoz, de szerencsére időben mondta. Már mindenki készülődött, egészségesen meg nem maradtam, maradhattam ki a csapatból. Harcolni jöttünk, nem az apró sebeinket nyalogatni a táborban.

Indulás előtt és útközben én is nagyon lelkes voltam, mint szinte mindenki. A sereg elővédjében lovagoltam Miklós bátyámmal. Nagyon vártam, hogy feltűnjön előttünk a vár, és megkezdjük az ostromát, ő azonban igyekezett a lelkesedésemet most is lehűteni. Mindig azt mondta, hogy ne kergessek hiú ábrándokat, maradjak a realitás talaján.

– Látom, te is nagyon belelkesültél, Sámágy.

– Igen, bátyám! Úgy gondolom, hogy minden okunk megvan rá. Elfoglaljuk az erődöt, és utána szabad az út Jeruzsálem felé!

– Elfoglaljuk? Szerinted ez ilyen könnyen megy?

– Nem hiszem, hogy könnyen adnák, de ekkora erő csak legyűr kétezer szaracént!

– Nézz már körbe, fiam! Látsz ostromgépeket, vagy összeszámoltad a gyalogos katonákat? Szerinted kinyitják előttünk a kapukat, vagy átugratunk a falakon?

Nem tudtam eldönteni, hogy komolyan beszél, vagy csak szórakozik velem. Az nem lehet, hogy ő ne bízna a sikerünkben. Ismerem őt: ha így gondolná, nem lenne itt. De mégis szöget ütöttek a fejembe a mondatai. Figyelmesen megnézve mindent azt kellett mondanom, hogy igaza lehet. Tapasztalatlan katonaként is rá kellett jönnöm, hogy nincs nálunk komolyabb felszerelés az ostromhoz. A csapatunk úgy nézett ki, mintha egy síkon készülnénk megütközni az ellenséggel.

Amikor megérkeztünk a vár lábához, már mindenki vakarta a fejét. A meredek hegyoldalak fölött egy erős vár magasodott. Igaza lehet Miklós bátyámnak: kemény diónak tűnik ez az erőd. Az is lehet, hogy olyan kemény a héja, hogy fel sem tudjuk törni.

– Hogyan fogjuk ezt elfoglalni? – kérdezgettük egymástól.

Kérdezgettük, de választ senki nem tudott rá mondani. A vezéreink válasz helyett meg csak nézelődtek, nem adtak parancsot semmire.

Tábort vertünk, majd körbezártuk a várat: tudtunk nélkül egy madár sem juthatott be. Talán ki akarjuk éheztetni őket – jutott eszembe az egyetlen épkézláb gondolat. Az meg sajnos hosszú ideig tarthat, azalatt sok minden történhet. Felmentő sereg jöhet, vagy a mi tartalékaink fogynak el hamarabb, és szégyenszemre vissza kell vonulnunk.

Teltek a napok, és nem jutottunk semmire. Portyáztunk a környéken, figyeltük az utakat, az unatkozó katonák meg kockáztak. Na, ezért kár volt elindulnunk – mondogattam magamban elkeseredetten.

Az egyik éjszaka Miklós bátyám volt az őrség parancsnoka. Természetesen én is vele figyeltem a várat. Unatkoztunk, és unaloműzőként beszélgettünk. Szégyen, de egyre többet beszéltünk arról, hogy vissza kellene térnünk a táborunkba, és ott felkészülnünk egy igazi ostromra. A vége felé már csak ásítoztunk, és vártuk a hajnali váltást az unalmas éjszaka után.

Ám az égiek megsajnálhattak bennünket, mert a segítségünkre siettek: hatalmas köd ereszkedett le, akkora, hogy alig láttunk pár lépésnyire.

– Itt az idő! Most észrevétlenül megtámadhatjuk a kaput! Szedd össze az embereket, én jelentek a vezéreknek! – adta ki a parancsot Miklós bátyám.

Nem kellett senkit győzködnünk, Dénes mester vezetésével azonnal megindultunk a kapu felé. Abban bíztunk, hogy az utolsó pillanatig nem vesznek észre bennünket. Betörjük a kaput, és azon bezúdulva elfoglaljuk a várat.

Sikerült észrevétlenül eljutnunk a falakig. Keményen döngettük a kaput, de az túl erősnek bizonyult. Nem tudtuk azonnal betörni a kosunkkal, így az őröknek lehetőségük és idejük maradt riadóztatni a várvédőket. Hamarosan hatalmas lármát, kürtök rivallását hallottuk a falakon belülről.

– Elkéstünk, bátyám! – kiáltottam a fülébe.

– Úgy tűnik, hogy igen, Sámágy! De legalább megpróbáltuk.

Perceken belül nyíl- és kőzápor zúdult ránk. Szerencsére ők sem láttak sokat, így csak találomra támadtak, lőttek bennünket – ez mégis bőven elég volt ahhoz, hogy elmenjen a kedvünk az ostromtól. Amilyen gyorsan indultunk támadásra, olyan gyorsan menekültünk el a kapu közeléből.

Néhány napot semmittevéssel töltöttünk. Tovább járőröztünk a vár környékén, fosztogattuk a közeli falvakat, és fejünket vakargatva nézegettük tovább a meredek hegyoldalt és a fölöttünk magasodó erődöt. A vezéreink végül úgy döntöttek, hogy újra megkísértjük a sorsunkat. Szerintem nem döntöttünk jól, de engem nem kérdezett meg senki. A harag vagy a szégyen soha nem jó tanácsadó. Ott, a falak alatt mindenki megértette, hogy csak ezek az okok késztethettek arra bennünket, hogy újra támadjunk. Józanul látva a lehetőségeket már én sem bíztam a sikerünkben.

Tudtam, beláttam, hogy Miklós bátyámnak volt igaza: nem vagyunk felkészülve az ostromra. Az újabb támadásunk előtt néhány létrát összeeszkábáltunk, de ezek voltak az összes eszközeink a falak megvívásához. Ráadásul most az égiek sem siettek a segítségünkre. Szép, tiszta időre virradtunk a támadás napján.

– Előre! – harsant fel a parancs.

Kezdetben lendületesen haladtunk, de a hegy lábánál lelassultunk és összetorlódtunk. A meredek kősziklákon másztunk, hogy eljussunk a falakig, és ott megtámaszthassuk a létráinkat. Hogy mire számítottunk, nem tudom, mert vártak bennünket. A fogadtatás nagyon forró volt. A védők tüzes nyílvesszőkkel és naftás koszorúkkal dobáltak bennünket. Ennek ellenére többen elértük a falakat, és a nehezen felvonszolt ormótlan létráinkat a falaknak támasztottuk. Péter győri püspök az elsők között ért a fal alá. Nem engedte, hogy a katonái előtte másszanak fel a létrára. Pajzsával védte a fejét, de egy hatalmas kődarab, amit feléje dobtak, lesodorta, és lezuhant a létráról. Pajzsokkal védve körbeálltuk. A gyógyítónk megvizsgálta, de szinte azonnal megállapította, hogy meghalt.

A vitézeink között zúgolódás futott végig. „Minek jöttünk mi ide ostromgépek nélkül?” – morgott az egyik. „A németek legalább tudják, mit művelnek, lent maradtak a táborban” – vágta rá a másik, vállat vonva.

A várfalról közben gúnyos kiáltások hallatszottak le, és a szaracénok úgy szórták a követ, mintha korpa volna. Mikor az első nagyobb kőgolyó elzúgott a fejem mellett, úgy éreztem, a levegő is megdermed. Mindezek ellenére mentünk előre, mert menni kellett: parancs volt. De senki nem mondta, hogy jó érzéssel tesszük.

Szerencsére idővel Dénes mester is belátta, hogy reménytelen feljutnunk a várfalakra: visszarendelt bennünket. Megfordultunk, és a néhány halottunkat, sebesültünket magunkkal cipelve visszaoldalogtunk a táborunkba. A kezdeti lelkesedés elszállt. Már többen nézegettek hátra, mint a várfalak felé.

A táborban a vezéreink hamar egyességre jutottak. Ez a vár ostromeszközök nélkül bevehetetlen – állapították meg.

– Időben jöttek rá! – mondogatták többen gúnyosan.

Abban is kialakult az egyetértés, hogy vissza kell térnünk a táborunkba. Amikor a döntés megszületett, visszavonultunk Akkóba. Szégyenkezve, fejünket lehajtva tértünk vissza. Nem volt miért. Legalább megpróbáltuk. A városban senki nem bántott bennünket. Úgy tűnt, hogy az ott lakók hozzá vannak szokva a váltakozó sikerhez.

Igaza volt Miklós bátyámnak: várat nem lehet lóhátról elfoglalni. Annyit azonban talán elértünk, hogy már tartottak tőlünk – nemrég érkeztünk meg a Szentföldre, de már több kisebb-nagyobb támadást végrehajtottunk ellenük. Talán ennek volt köszönhető, hogy a szaracénok megijedtek, és nemsokára önként lerombolták a várat. Sokan ezt a mi érdemünknek tekintették, bár valószínűleg közelebb járt az igazsághoz az a vélemény, hogy csak arról volt szó, hogy óvatosabbak lettek. Tudhatták, hogy ha a következő alkalommal jobban felkészülünk az ostromra, és elfoglaljuk a várat, akkor berendezkedhetnénk ott, és ellenőrizhetnénk a vidéket. Az pedig nekik nagyon nem lett volna jó. Így meg senkié nem lett – csak egy romhalmaz maradt a helyén.

A következő napokban folytattuk a semmittevést, az unatkozó katona pedig nagyon veszélyes. Sokan kockáztak, vagy a kevés megmaradt pénzüket borra és könnyűvérű nőkre költötték – sajnos gyakran össze is kaptak miattuk a különböző nemzetiségű katonák. Több alkalommal fegyverrel estek egymásnak. Ilyenkor volt dolgunk bőven, míg szétválasztottuk őket. Néhány halott és jóval több betört fejű, sebesült katona azonban mindig ott maradt a csetepaté helyszínén.

Egyik este békésen falatoztunk a bátyám sátrában, amikor hatalmas hangzavar támadt nem messze tőlünk.

– Menjünk, bátyám! Megint összekaptak a katonák! – ugrottam fel.

Ő ülve maradt, de láttam, hogy feszülten figyelt. Türelmetlenül rá akartam szólni, hogy mire vár, amikor én is érzékeltem, hogy itt egészen más hangokról van szó. Amikor végül mégis kimentünk, megértettük a riadalom okát: András király rosszul lett, miatta volt nagy a felfordulás. Az orvosai szerint megmérgezték. Az nem derült ki, hogy az ételébe vagy az italába tették-e a mérget, de nem is ez volt a legfontosabb.

– Ki tehette? – kérdezte mindenki.

Néhány nap múlva jobban lett, és tovább keresgélte az ereklyéket, a merénylő és az okok kiderítését pedig az embereire bízta.

A vallatások nem jártak eredménnyel: a szolgák nem vallottak senkire. Sokat törtük a fejünket, hogy miért – a legvalószínűbb az lehetett, hogy tényleg nem tudtak semmiről. Így a legvadabb pletykák kaptak szárnyra. Legtöbben a rejtélyes asszaszinokat vádolták a merénylettel, de arra már senki nem adott egyértelmű választ, hogy miért tették volna. Ők nem szoktak cél nélkül gyilkolni. Lehet, hogy valamiért az útjukba kerültünk, és a merénylettől azt remélték, hogy a vezérünk nélkül visszafordulunk? Lehetett persze más is a háttérben. Őket általában felbérelték a gyilkosságra. Ám ha valóban így van, ki lehetett a felbujtó? Ki fizette a merénylőket? A szaracénok? Esetleg a keresztény táborból valaki, akinek nem tetszett András király? Soha nem tudtuk meg az igazi okot, de néhány nap múlva már senkit nem is érdekelt: Dénes mester vezetésével a visszavágást terveztük. Nem találgattunk tovább. Úgy döntöttünk, vagy így, vagy úgy, de csak a szaracénok lehetnek a támadás mögött.

A hangulatunk nagyon elromlott. A király rosszulléte után suttogás indult meg a táborban, mintha láthatatlan kígyók kúsztak volna sátorról sátorra. Mindenki találgatott: ki tette, mikor tette, kit mérgez meg legközelebb? Egy szolgát még meg is vertek, mert véletlenül felborított egy boroshordót; a tömeg azt hitte, el akarta tüntetni a méreg nyomát. Az emberek egy része már a saját kulacsát sem merte elővenni, hogy abból igyon. A lovak is nyugtalanabbak voltak a merénylet óta, mintha érezték volna, hogy valami súlyosabb veszély is ránk telepedett a sivatagi melegnél. Hiába mondogatták a józanabbul gondolkodók, hogy nem kell félni, csak a király volt a célpont.

Mivel azonban hosszú ideig nem történt semmi aggasztó dolog, a bizakodás lassan, de visszatért. Sokan már azt tervezgették, hogyan lehetne visszavágni – betörni a saját földjükre, és elpusztítani mindent és mindenkit, aki az utunkba kerül.

Egy ötszáz fős lovascsapattal indultunk útnak – Miklós bátyám megengedte, hogy velük tartsak. Ő sajnos nem jöhetett velünk, mert a püspökének szüksége volt rá, a legjobb embereinket azonban mellém adta. Ezúttal örültem neki, mert akinek emberei vannak, az közelebb ülhet a vezéri tűzhöz – annak megkérdezik a véleményét.

A portyával a célunk az volt, hogy a Jordán folyó forrásvidékén meghúzódó ellenségre csapjunk le, és elűzzük, vagy megsemmisítsük őket. Onnan gyakran zaklatták a keresztes hadakat, illetve a mi területeinket.

Kerestük az ellenséget, de nem találtuk meg. Hosszú és fárasztó napok után az egyik alkalommal egy ellenséges területen lévő faluban tértünk pihenőre. A lakosai a közeledésünk hírére elmenekültek.

A falu úgy állt előttünk, mintha az élet hirtelen kiszaladt volna belőle. Egy félig nyitott ajtót mozgatott a szél, nyikorgó hangja úgy visszhangzott a csendben, mintha valaki segítségért kiáltana egy távoli szobából. A földön egy gyermekjátékot láttam, valószínűleg egy szerető apa faragta fából. Az egyik házban az asztalon egy tál kihűlt étel, amit nem ettek meg vacsorára. Feleslegesen menekültek el a lakói: nem kellett volna félniük tőlünk. Csak enni és pihenni akartunk. Elvettük volna, amire szükségünk van, másnap meg úgyis továbbmegyünk. Nekünk azonban így is megfelelt. Kényelmesen elhelyezkedtünk a házakban, ettünk-ittunk, majd az őrök felállítása után lepihentünk. Sokan még a csizmájukat is levették alvás előtt, mintha a saját táborunkban lennénk. Fáradtak és elgyötörtek voltunk a hosszú napok és fárasztó menetelések után. Senkit nem kellett altatni, az biztos.

Homályos rossz érzés fogott el, de hamar elhessegettem. Még néhány nap, és visszafordulunk – ha eddig nem láttunk ellenséget, akkor biztosan másfelé járnak.

Mielőtt álomba szenderültem, azon gondolkodtam, hogy ideje lenne visszatérni a táborunkba. Bár ellenséggel nem találkoztunk, a felderítőik biztosan itt vannak körülöttünk. Fáradtak, elgyötörtek vagyunk, és ha nagyobb erőt mozgósítanak velünk szemben, elvághatnak bennünket a mieinktől, akkor pedig biztosan elveszünk.

Néhányan már törölgették a csipát a szemükből az első hajnali fényben, amikor halálsikoly törte meg a csendet. Azonnal felébredt mindenki. A házakból kiugrálva hamar megállapítottuk, hogy a falu szélén felállított őreinket lepték meg.

A hajnali derengésben minden árnyék hosszabbnak látszott, mint kellett volna. Ahogy futottunk a sikoly irányába, a ködből előbukkant az első őr: térdelve maradt, mintha még mindig őrizné a tábor szélét, de a torka mély, fekete csíkként nyílt meg. Meglepték őket, de kik? Hirtelen nem tudtuk megállapítani. A falubeliekre nem gondolhattunk, hiszen ők földművelők voltak, nem harcosok. Bár lehet, hogy mégis ők támadtak ránk – vélték néhányan –, az elkeseredés kihozhatja bárkiből a bátorságot, az elszántságot, vagy akár a vakmerőséget.

Pár pillanat múlva kiderült, hogy komolyabb fenyegetéssel kell szembenéznünk.

Mi hiába kerestük az ellenséget, nem találtuk meg, ők viszont megtaláltak bennünket – állapítottam meg keserűen. Repültek felénk a vesszők, az életben maradt őrök pedig futva vonultak vissza közénk. Hogy kik lehetnek a támadóink, végül is mindegy volt – harcolni kellett. A támadás jól átgondoltnak, szervezettnek tűnt. Ha a falubeliek azok, akkor vagy a meglepetésben bíznak, vagy segítséget kaptak, és már erősebbnek gondolják magukat nálunk.