Michelle Douglas

Egymillió fontos házasság

Sara Craven

Kinek kell a szerelem?

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Michelle Douglas, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 757. eredeti címe:

The Million Pound Marriage Deal (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Sara Craven, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 758. eredeti címe: The Innocent’s Surrender

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Ivánszky Ágota

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 757-758. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-633-3

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Michelle Douglas

Egymillió fontos házasság

1. FEJEZET

Sophie gyors pillantással megállapította, hogy hamarabb érkezett a Sohóban található étterembe, mint Will. Ez szokatlan volt.

– Ezért kitüntetést érdemlek – dünnyögte, mielőtt sugárzó mosollyal ajándékozta meg az odasiető pincért. – Foglalt asztalunk van Trent-Peterson névre – mondta neki.

– Igen, hölgyem.

A pincér bele sem nézett a foglalási listába, hanem az új vendéget egyenesen ahhoz az asztalhoz vezette, amelyet nagy pálmák választottak el az étterem többi részétől. Sophie biztos volt benne, hogy Will a ház legjobb asztalára tartott igényt.

Vajon minden nőt ide hozott, aki megfordult az életében? Nem voltak kevesen, gondolta Sophie.

Az sem lepte meg, hogy Will a város egyik legelegánsabb éttermét választotta. A berendezés azonban itt nem a manapság divatos minimalista irányt követte, hanem azt a dekoratív stílust, amely több mint száz éve a gyarmatokon volt honos. Sophie-t Szingapúrra emlékeztette, csak a hőség és a magas páratartalom nélkül.

– Hozhatok önnek valamit inni, hölgyem?

– Igen, köszönöm. Ásványvizet kérek.

A pincér összerezzent. Lehet, hogy felismert? – találgatta Sophie, de elhessegette a gondolatot. Ne felejtsd el, hogy új fejezetet nyitottál az életedben! – figyelmeztette magát.

A pálmalevelek között kinézett az étterem másik részére, és megcsóválta a fejét.

– Borzalmas – állapította meg a régimódi környezetről.

Általában a Tate Modern múzeum kávézójában találkozott Will-lel. Ott mindig sokan voltak, és ők a tömegben néha egymásnak ütköztek. Csakis véletlenül, persze. Will soha nem érne szándékosan a legjobb barátja húgához, Peter halála óta meg végképp nem. A véletlen érintéseknek köszönhetően azonban Sophie nem érezte magát annyira egyedül.

– Őrültség – dünnyögte megint. – És ne beszélj magadban – tette hozzá –, mert bolondnak fognak tartani. Na, bumm, és akkor mi van? – folytatta mégis, és megrántotta a vállát. A sajtó és az apja sokkal kevésbé hízelgő jelzőket is aggatott már rá.

A pincér megérkezett az ásványvízzel, és Sophie kicsivel később Willt is meglátta. A szívverése, mint mindig, most is felgyorsult a férfi széles válla és keskeny csípője láttán. William Trent-Paterson minden nő figyelmét magára vonta, nem csak Sophie-ét.

Valóban nagyon kedvelte a férfit. Azt szerette volna, bárcsak néha a gyengeség jelét mutatná. Meg hogy ne legyen mindig olyan tökéletes. Ezzel az erővel persze azt is kívánhatnád, hogy a tiéd legyen a Hold, gondolta, miközben Will épp feléje tartott.

– Sophie! – üdvözölte kurtán a férfi. Amint az várható volt, a pillantása hűvös lett. Sophie tudta, hogy melegen is tud mosolyogni, csak ő ezt ritkán látta.

– Helló, Will!

Felállt, és kötelességszerűen arcon csókolták egymást, de vigyáztak, hogy a testük között a lehető legnagyobb legyen a távolság. Sophie szíve mégis hevesebben vert, mint a férfi közelében mindig. Talán azért, mert Petert senki más nem szerette annyira a világon, mint ő és Will.

A szüleik csúnya válása után, melynek a során az apjuk és az anyjuk minél több sebet igyekezett okozni a másiknak, Sophie és az öt évvel idősebb bátyja nagyon közel kerültek egymáshoz. Megértették, hogy többé nincs családjuk, amelyre támaszkodhatnának. Amiben csak tudták, segítették egymást, de Sophie mindig a kishúg maradt, aki felnézett a bátyjára, és istenítette.

Peter azonban már nincs többé. Óriási űrt hagyott maga után Sophie életében. Will-lel valójában vigasztalniuk kellett volna egymást, de úgy tűnt, hogy a férfi nem igazán kedveli őt. Nyilvánvalóan csak tisztességből nem szakítja meg vele a kapcsolatot, és mert közös emlékeik vannak Peterről. Vajon megkönnyebbülne, ha ő elmulasztaná a havonkénti kávézásukat? Úgy érezné, hogy terhes kötelességtől szabadult meg? A gondolattól Sophie szíve elnehezült. Neki szüksége van ezekre a találkozásokra! Will az egyetlen kapcsolata Peterrel, és Peter volt az egyetlen ember, aki olyannak szerette őt, amilyen.

– Szomorúnak tűnsz.

Will szavai felriasztották Sophie-t a töprengésből.

– Ne haragudj! Éppen arra gondoltam… Még soha nem jártam itt – helyesbített gyorsan.

– Tetszik a hely? – kérdezte Will.

– Csodás – felelte Sophie, mert Will jelenlétében mindig kifogástalanul próbált viselkedni.

A férfi váratlanul felnevetett.

– Förtelmesnek találod.

– Hogy őszinte legyek, farkaséhes vagyok. Ha jó a konyha, minden más mellékes.

Will megint keskeny vonallá préselte a száját.

– Általában alig nyúlsz az ételhez.

– Ma mindent be fogok falni. Ígérem.

A férfi kétkedve nézett Sophie-ra.

– Vagyis egy egész salátát?

Sophie összecsukta az étlapot.

– Bárányt kérek.

– Jó választás. Én is azt kérek. – Will visszaadta az étlapot a pincérnek, de a szemét közben sem vette le Sophie-ról. – Hogy van édesapád?

Már megint a szokásos kérdések. Sophie elfojtott egy sóhajt.

– Roppant elégedett, mert megint sikerült megszerveztetnie velem egy jótékonysági rendezvényt – válaszolta a lány.

Nemet is mondhatott volna, de sürgősen sok pénzt kellett szereznie, és máshonnan nem tudott. Az apja jól megfizette, ha rendezvényeket szervezett neki, kölcsönt viszont nem adott.

Will mogorván nézett Sophie-ra az asztal fölött.

– Magadnak köszönheted – jelentette ki.

Ez igaz volt, de egy tapintatos férfi nem dörgölte volna Sophie orra alá.

Will rádöbbenhetett, hogy udvariatlan volt.

– Ma nem vagyok barátságos hangulatban. Legszívesebben a falhoz vágnék valamit – mondta. Sophie elképedten nézett rá. Ez egyáltalán nem vallott Willre. – Hogy van Carla?

Peter menyasszonyának említésére Sophie-nak egy csapásra elment az étvágya. Kitért Will pillantása elől, és látványosan a zöldellő pálmát nézegette. A kérdés eszébe juttatta a felelősséget, amelyet magára vett.

– Ilyen rosszul?

Carla éppen drogelvonó kúrán van, és a kezelés árát Sophie-nak kell előteremtenie. Carlának hallgatást ígért, és ez a legkevesebb, amivel tartozik neki. Újra elfogta az az érzés, hogy mindenről ő tehet. Hogy csúszhattak ki ennyire a dolgok a kezéből?

– Nem tudja elfelejteni Petert.

– Mi talán igen? – Will hangja váratlanul éles volt, és Sophie védekezően felemelte a kezét. A férfi indulatos kérdése után a csend még fenyegetőbbnek érződött. Will végül megköszörülte a torkát. – Sajnálom.

Sophie magán érezte a férfi tekintetét, de nem nézett rá, hanem a terítékét kezdte rendezgetni.

– Igazad van – nyögte ki nagy nehezen. – Csak két év telt el. A felejtéshez kevés – mondta.

A szeme sarkából látta, hogy Will beletúr a hajába.

– Időnként úgy érzem, hogy ezek a találkozások senkinek sem használnak…

– Ez nem igaz! – tiltakozott Sophie hangosabban, mint kellett volna. – Kérlek! – suttogta aztán.

Peter temetése óta nem akarta, hogy Will sírni lássa. Kínosan érezte magát, mert legszívesebben felállt volna, hogy kirohanjon ebből a borzalmas étteremből.

– Kérlek, Will, én nem tudok lemondani a találkozásainkról. – A gondolat megrémítette. Tudta, hogy össze kell szednie magát, különben el fogja űzni Willt. – Tudom, hogy te ugyanúgy szeretted, mint én. És ez a tudat segít nekem.

A férfi ajka már alig látszott, olyan erősen összeszorította a száját. Sophie letörölte az arcáról a könnyeket.

– Egy pillanatra ki kell mennem a mosdóba. Itt leszel még, amikor visszajövök? – kérdezte.

Visszatartotta a lélegzetét, amíg Will bólintott.

A mosdóban vizet fröcskölt az arcára. A szemfestéke szerencsére vízálló volt. Mire visszament az asztalhoz, már felszolgálták az ételeiket.

– Ez a nap mindig borzalmas. Sajnálom, hogy újra meg újra kiteszlek ennek.

– Én sajnálom, hogy nem voltam együttérző.

Sophie tudta, hogy Will meg tudná őt fojtani. A merev tartása és az összeszorított szája minden szónál többet mondott.

– Hogy van Carol Ann? – kérdezte Sophie, hogy megtörje a kínos csöndet.

– Jól felépült a műtétből. Köszöni neked a DVD-ket. Másokat viszont őrületbe kerget velük a házban.

Sophie elmosolyodott. Carol Ann, Will húga nagyjából annyi idős, mint ő. Down-szindrómában szenved, más egészségügyi problémákkal együtt. Sophie csak néhányszor találkozott vele, de a születésnapján és karácsonykor mindig gondolt rá. A legutóbb musicales DVD-ket küldött neki.

– Örülök, hogy szereti őket. A világnak nagy szüksége van az Oroszlánkirályra és Mary Poppinsra.

Will mintha elmosolyodott volna. Sophie ezt már félsikernek könyvelte el.

– És nagyapád? Ő hogy van? – A férfi félig-meddig barátságos arca erre megkövült. – A verebek azt csiripelik, arra akar kényszeríteni téged, hogy állapodj meg végre.

– A megjegyzésed arról árulkodik, hogy a múlt hétvégén ott voltál Catriona McManus születésnapján.

– Nem, nem voltam ott. – Sophie kerülte a partikat, amelyeken korábban soha nem mulasztott el. Ez része volt az új életének, de a pletykáktól természetesen nem óvta meg. – Vagyis igaz a hír?

– Nagyapám ezúttal ultimátumot adott nekem.

Sophie villája félúton megállt a levegőben.

– Milyen ultimátumot?

– Vagy megnősülök egy éven belül, vagy mindent átad Haroldnak.

Harold Will unokatestvére volt, akit ki nem állhatott. Sophie fejében egymást kergették a gondolatok. Willnek nincs szüksége arra a pénzre, és soha nem is mutatott érdeklődést a nagyapja vagyona iránt.

– Ha minden Harold kezébe kerül, Carol Ann-nek nem lesz tovább helye az Ashbarrow-kastélyban.

De hát az Carol Ann otthona! Peter elmondásából Sophie tudta, Will nagyon komolyan veszi a Carol Annért viselt felelősségét. Azzal is tisztában volt, hogy az Ashbarrow-kastély a biztos pont Carol Ann bonyolult életében. Will egyszer megpróbálta magához venni Londonban, de az eredmény teljes kudarc lett. Carol Ann belebetegedett a honvágyba.

– Mit fogsz tenni?

Will szótlanul ingatta a fejét.

– Nem lehet, hogy nagyapád csak blöfföl?

– Ezúttal nem.

Sophie gyomra elszorult. Will szüleinek a házassága katasztrofális volt, valószínűleg ezért fogadta meg, hogy soha nem nősül meg. Nem csoda, hogy most pocsék a kedve. Sophie elszántan törte a fejét, hogy kitalálja, mivel javíthatna Will hangulatán.

– Egymillió fontért feleségül mehetnék hozzád – mondta végül incselkedve.

Will elképedten nézett rá.

– És mit kezdenél egymillió fonttal? – kérdezte.

Lekicsinylő pillantása elárulta, úgy gondolja, hogy Sophie ruhákra és partikra szórná el a pénzt.

A lány minden illemszabályról megfeledkezett, és az asztalra könyökölt.

– Új életet kezdenék. Egymillió fonttal mindent jó irányba fordíthatnék.

Kifizethetné belőle Carla gyógykezelését, és rendbe hozathatná az istállókat, hogy Carla a gyógyulása után értelmes munkát végezhessen.

Will is előrehajolt.

– Kissé pontosabban? – kérdezte. Két éve most először látta Sophie kék szemében a régi tüzet.

A lány áthatóan nézett rá.

– Részletekre vagy kíváncsi?

– Hogyan változtatnád meg azzal a feltételezett millióval az életedet?

Sophie előreszegezte az állát. Will nem tudta, mit jelent ez. Megígérte Peternek, hogy rajta fogja tartani a szemét a húgán, de ma úgy érezte, ezek a rendszeres találkozások többet ártanak, mint használnak. Könnyeket csalt Sophie szemébe, pedig ő enyhíteni akarta a szomorúságát, nem pedig újabb fájdalmat okozni neki.

A lány a rá jellemző eleganciával a villájára szúrt egy szem babot, és Willnek feltűnt, hogy az étel felét már megette. Ez már önmagában is ok volt az ünneplésre.

– Először is elhagynám ezt a várost.

– Azt hittem, szereted Londont.

– Szeretem is, de nem tesz jót nekem. Az utóbbi két évben egyik partiról a másikra mentem, hogy felejtsek, de a módszer nem vált be. Túl sok pezsgőt ittam, túl sok kínos fotót láttam magamról az újságokban, és olyan sokszor elkéstem a munkából, hogy végül elbocsátottak. – Még egy hónapja is egy művészeti galériában dolgozott a West Enden. – Az egyedüli jó az volt az egészben, hogy apámat bosszantottam az életmódommal. – Az apjával, Lord Collingforddal mindig is bonyolult volt a kapcsolata. Amióta pedig Peter nem segíthetett közvetítőként, kifejezetten rossz lett. – Ennek azonban most véget kell érnie. Ami sok, az sok.

Sophie önkritikája meglepte Willt.

– Hová mennél?

– Cornwallba.

Will egy pillanatra eltátotta a száját. A csodálkozása láthatóan mulattatta Sophie-t, mert a szemébe visszatért a csillogás.

– Nagyanyám rám hagyott egy kis földet a Bodmin lápvidék szélén. Nem nagy, de régi istállók vannak rajta, és arra gondoltam…

Sophie megrántotta a vállát, és nem fejezte be a mondatot.

– Újra lovagolsz? – kérdezte Will. Ez volt Sophie szenvedélye, amikor tizenegy éves kislányként megismerte.

– Peter halála után úgy gondoltam, fel kell hagynom vele. Rossz érzés volt, hogy én szórakozom, miközben ő már nincs.

Will pontosan tudta, miről beszél.

– Peter biztosan azt akarta volna, hogy ne hagyd abba a lovaglást – mondta.

Sophie leverten a tányérjára szegezte a szemét, és Will attól tartott, hogy újra elsírja magát. Ő azonban a következő pillanatban bátran elmosolyodott.

– Az egymillió fontból rendbe hozatnám az istállókat, és lovasiskolát nyitnék. A föld a bérlegeltetéshez is elég nagy.

– Hány hektár?

– Majdnem tizennyolc. Még egy patak is keresztülfolyik rajta, de ház az nincs.

– Értem.

– Az egymillióból egy szerény házra is futná.

Sophie nekilátott a bárány maradékénak, és Will végül meglepve látta, hogy mindent megeszik. Végül letette az evőeszközét, és a szalvétába törölte a száját.

– Öt perce egy szót sem szóltál, csak néztél, ahogy eszem – mondta. – Értékelném, ha egyenesen megmondanád, mit gondolsz.

Will hátradőlt a székén.

– Ne haragudj, nem akartam udvariatlan lenni. Csak elgondolkodtam.

– Min?

– Nem szeretném, ha félreértenél.

Will eltolta maga elől a tányért, és az asztalra könyökölt. Sophie értetlenkedve nézett rá.

– Mit akarsz mondani?

– Miből gondolod, hogy meg tudnád valósítani a tervedet? Lovasiskolát működtetni nem leányálom. Kemény munka és…

– És én az utóbbi években nem éppen azzal tűntem ki, hogy keményen dolgoztam? – Sophie láthatóan kicsit sem sértődött meg Will megjegyzése miatt. – Egyszerűen változtatnom kell. Üresnek érzem magam.

Willt lenyűgözte, amit hallott, és gondosan megválogatta a szavait, mielőtt válaszolt.

– Azt hiszem, túl keményen ítéled meg magad.

– Az önbecsülésem maradékától is megfoszt, hogy a társasági hölgyet játszom az apám rendezvényein.

Sophie hátrasimította a haját. A szeme körüli apró ráncok kimerültségről árulkodtak. Willt megijesztette a látvány. Nagyon szívesen adott volna egymillió fontot a lánynak, de tudta, Sophie büszkesége nem engedné, hogy elfogadja.

– Az egymillió font természetesen csak őrült álom. Cornwallban azonban munkát akarok keresni, és pénzt fogok gyűjteni, hogy kezdhessek valamit a kis birtokommal.

– Milyen munkára gondolsz?

Sophie talán arra számít, hogy ott, vidéken talál egy művészeti galériát? Arra aligha van esély.

– Rendezvényszervezésre. Tudom, ez úgy hangzik, mintha a particica életemet akarnám folytatni. Egy eseményt megtervezni és megszervezni azonban egészen más, mint részt venni rajta. Talán öndicséretnek tűnik, de tudom, hogy bármikor meg tudnék szervezni egy nagy bált vagy jótékonysági rendezvényt.

Will kihúzta magát. Biztos volt benne, hogy Sophie meg tudna birkózni a feladattal. Lord Collingford mindig a legjobbat várta el, amikor vendégeket fogadott. Sophie-nak nemcsak jól csengő neve és tapasztalata van, hanem jó kapcsolatai is.

– Úgy tűnik, komolyan elgondolkodtál a dolgon.

– Igen! – felelte Sophie, és Will elismerése láthatóan örömmel töltötte el.

– Ha egymillió fontért valóban feleségül jönnél hozzám, hogyan képzeled a házasságot? – kérdezte Will, és abban az elégtételben volt része, hogy most Sophie tátotta el a száját.

A pincér éppen ezt a pillanatot választotta arra, hogy leszedje az asztalt.

– Parancsolnak desszertet vagy kávét?

– Csokoládétortát – válaszolta Sophie, de a szemét nem vette le Willről. – Legyen szíves.

– És pezsgőt – tette hozzá Will.

– Nem gondoltam komolyan, hogy egymillió fontért feleségül mennék hozzád – suttogta Sophie, miután a pincér elment az asztaltól.

– Tudom. Vicceltél. De képzeljük el, hogy átutalok a számládra egymillió fontot. Mit kapnék érte?

– Elméletileg?

Will bólintott.

– Világosnak kellene lennie, hogy tisztán üzleti megállapodásról lenne szó. Csak papíron létező házasságról. Nincs szex, nincsenek gyerekek, nincsenek bonyodalmak.

A férfi megint bólintott.

– De te soha nem akartál megnősülni! – emlékeztette Sophie. A szülei pocsék házassága örökre elvette Will kedvét attól, hogy agglegényéletét a családi élet áldásaira cserélje. – Carol Ann kedvéért mégis kész vagy rá? – tette hozzá.

Jobban ismeri Willt, mint bármelyik nő. Ez a felismerés nyomasztó érzést váltott ki belőle. Miközben igyekezett visszanyerni az önuralmát, a pincérre mosolygott, aki pezsgőt hozott nekik, elé pedig letett egy szelet csokoládétortát.

– Köszönöm szépen.

A pincér viszonozta a mosolyt.

– Nagyon szívesen, hölgyem.

Ez megint olyan tulajdonság volt, amely nagyon tetszett Willnek Sophie-ban. Nemcsak kifogástalanul tud viselkedni, de a mások iránt tanúsított tisztelete is valódi.

– Te többnyire Londonban lennél, én pedig Cornwallban. Valójában nem lenne okunk arra, hogy együtt éljünk – vette fel Sophie a beszélgetés fonalát. – Háziasszonyként időnként persze a segítségedre lehetnék a rendezvényeken.

Will nem adott gyakran partit, az üzleti érdekek miatt azonban időnként engedményeket kellett tennie. Az ilyen alkalmakkor előnyös lehet, ha van mellette „feleség”.

– Természetesen időben értesítened kellene. Ahhoz nem érzek kedvet, hogy csettintésre ugorjak.

– Ha pedig neked lenne valamiért szükséged rám, csak kapcsolatba kell lépned a titkárnőmmel – felelte Will.

Sophie megrázta a fejét.

– Ebben az elképzelt helyzetben te adsz nekem egymillió fontot. Többet nem kérhetnék tőled – mondta, és bekapott egy kis darab tortát.

Utána megnyalta a száját, hogy eltüntesse róla a morzsákat, és Willben váratlan érzés ébredt. Hagyd ezt abba! – gondolta. Peter kishúgára nem nézhetsz úgy, mint egy közönséges nőre.

– Tudom, hogy a függetlenséged nagyon fontos neked.

Sophie szavai visszahozták Willt a valóságba. Sietve elfojtotta a különös érzést.

– Mire célzol?

A lány lemondóan megrántotta a vállát.

– Tudom, félelmetesnek találod a gondolatot, hogy egyetlen nőhöz kösd magad.

Will mereven kihúzta magát.

– Ez nem félelem, csak…

A mondat befejezetlenül maradt. Sophie felvonta a szemöldökét.

– Bárhogy is van, csak azt akarom mondani, hogy egy feltételezett látszatházasság alatt nem kellene visszafognod magad. Annyi szeretőd lehet, amennyit csak akarsz, de jó volna, ha diszkréten csinálnád.

– Nem áll szándékomban megalázni téged.

Sophie a szalvétába törölte a száját.

– Ez kedves tőled, de én nem erre gondoltam. Feltételezem, hogy meggyőző színjátékot kellene bemutatnunk nagyapádnak.

– Csak az esküvőig. A szerződések egyértelműek. Ő azt tesz a címével és a pénzével, amit akar, de az Ashbarrow-kastély az én tulajdonomba megy át, amint megnősülök.

– Az én diszkréciómban biztos lehetsz. – Sophie egy pillanatig elgondolkodott. – A látszatházasság időtartamában is meg kellene állapodnunk – mondta aztán. – Mit szólnál másfél évhez?

Will megint bólintott.

– Te döntheted el, hogyan házasodunk össze. Lehet gyors esküvő Las Vegasban, de nagy esküvő is Londonban, vagy valami a kettő között.

Most Will gondolkodott el. Esküvőnek lennie kell, különben a nagyapja nem lenne elégedett. A nagy társasági esemény lehetőségét azonban riasztónak találta.

– El tudnál képzelni egy csendes kis családi ünnepséget Ashbarrow-ban? – kérdezte.

Sophie mosolyogva nézett rá.

– A kérdés valójában az, hogy te el tudnád-e képzelni.

Willt kevéssé lelkesítette a gondolat, ám ha az segít biztosítani Carol Ann jövőjét…

Sophie karba fonta a kezét.

– De miért éppen velem akarsz látszatházasságot kötni? Nagyon sok alkalmas nő van az ismeretségi körödben.

Will az ujjaival dobolni kezdett az asztalon.

– Te ismersz engem. Tudod, hogy nem akarok lemondani a szabadságomról és a függetlenségemről. Én pedig ismerlek téged, és tudom, mit akarsz. Pénzt az újrakezdéshez. Tudnánk, miről szól az egyezségünk. Nem akarnál férjet a szó hagyományos értelmében. Ráadásul Peter húga vagy, és nem tudom elképzelni rólad, hogy kihasználnád a helyzetet.

Sophie előreszegezte az állát, és a férfira villantotta a tekintetét.

– Biztos vagy ebben?

– Ugye nem kétmillióra igyekszel éppen felsrófolni az árat? Az az érzésem, már rég elhagytuk a feltételezések szintjét.

Sophie hanyagul megrántotta a vállát.

– Nincs szükségem kétmillió fontra.

– Nagyszerű! – mondta Will.

Ha elvenné Sophie-t, biztosítva lenne Carol Ann jövője.

– Természetesen bízom benned, Sophie. – Nincs sok ember, akinek ezt mondaná.

A lány arcán kétkedés jelent meg.

– Az utóbbi időben meglehetősen sokszor szerepeltem a bulvársajtóban. Többnyire egy másik férfi karján. Tudom, hogy te utálod az efféle szerepléseket.

– Továbbra is a pletykalapok sztárja akarsz maradni?

– Jézusom, nem!

Will hitt Sophie-nak.

– Akkor erről nem kell többet beszélnünk – mondta.

Sophie tűnődve nézett rá.

– Ha valóban komolyan gondolod, ügyvédekre van szükségünk, hogy házassági szerződést kössünk. Biztosítanunk kell, hogy ne kaphassak tőled egymillió fontnál többet, te pedig nem veheted el tőlem a kis cornwalli birtokomat.

– Minden szó zene füleimnek, Sophie. – Will pezsgőt töltött a két pohárba, és az egyiket átnyújtotta a lánynak, a másikat pedig a magasba emelte. – Benne vagyok, ha te is.

– Készen állsz?

Sophie Will felé fordult a kandalló mellől. Négy nap telt el a Sohóban folytatott képtelen beszélgetésük óta. Időközben mind a ketten aláírtak egy nem kevésbé képtelen szerződést. Négy napjuk volt arra, hogy meggondolják magukat, ők azonban kitartottak a döntésük mellett. De Will most olyan vizslatva nézett rá, hogy libabőrös lett tőle a karja.

– Tökéletesen festesz – mondta a férfi.

Sophie elmosolyodott. Tudta, hogy Willnek igaza van.

– Ha valamihez értek, akkor ahhoz, hogy minden alkalomra a megfelelő ruhát viseljem – mondta Sophie, de nem volt igazán büszke erre a tehetségére.

Fekete caprinadrágot, krémszínű selyemfelsőt, hosszú, rózsaszín kasmírmellényt és aranyszandált vett fel. Csak finoman festette ki magát, és lófarokban fogta a haját. Nem kellett tükörbe néznie ahhoz, hogy tudja, a megjelenése kellőképpen elegáns és lezser egy vidéki kúriába.

– És mihez nem értesz szerinted? Ahhoz, hogy túléld ezt a színjátékot?

Will vékony nyári nadrágot, vitorláscipőt és világoskék inget viselt, amely megfeszült széles mellkasán.

– Te is tökéletesen festesz – mondta. – Tökéletes párt alkotunk.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

Nem csoda, hogy Will annyira sikeres. Ha el akar érni valamit, nem hagyja eltéríteni magát, gondolta Sophie. Ő viszont kap tőle egymillió fontot. Cserébe a tőle telhető legjobb ellenszolgáltatást kell nyújtania. Will kedvéért, de saját maga és legfőképpen Carla miatt is.

– Tökéletesen festünk. – Sophie megforgatta a gyűrűt a bal kezén. – Ez itt a bizonyíték. De tökéletesen is kell viselkednünk.

Will leereszkedett a kanapéra.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Sophie nem ült le. Ahhoz túlságosan izgatott volt.

– Mindenkinek azt kell hinnie, hogy szerelmespár vagyunk, nem igaz? Ez együtt jár bizonyos… bensőségességgel.

– Szex nem lesz köztünk! Így szól a megállapodás – szólt közbe Will.

Ülve maradt, Sophie-nak mégis olyan érzése volt, hogy legszívesebben felugrana, és a kinyújtott mutatóujjával felnyársalná őt.

– Érezzem sértve magam, mert visszataszítónak találod a gondolatot, hogy egy ágyban legyél velem?

Will most már felugrott.

– Nem ezt mondtam.

– Valójában mindegy is. A szex nem az egyetlen bensőséges dolog szerelmesek között. – Sophie csípőre tette a kezét, és felháborodást színlelt, hogy leplezze zavarát. – Neked ez még soha nem tűnt fel?

Will türelmetlen legyintéssel intézte el a csípős megjegyzést.

– Majd a helyzettől függően rögtönzünk.

Komolyan azt hiszi, hogy az működne? Sophie-ba kellemetlen gondolat hasított.

– Mit szeretnél valójában? Hogy sikeresek legyünk a színjátékunkkal, vagy hogy felsüljünk vele? – kérdezte. Nem fogadhatja el Will pénzét, ha a férfi nem gondolta komolyan a megállapodásukat.

– Természetesen azt akarom, hogy sikerüljön! – csattant fel a férfi. – Nem értem a problémádat.

Sophie problémája az volt, hogy Will kicsit sem törődött vele. A repülőn a papírjaiba temetkezett, és szinte hozzá sem szólt. Most pedig mintha azt is nehezen viselné, hogy egy helyiségben kell lennie vele.

– Nem tudod rábírni magad, hogy hozzám érj. Ez a problémám.

Will komoran összeráncolta a homlokát.

– Ez nevetséges.

Sophie kinyújtotta a karját.

– Akkor fogd meg a kezem!

A férfi arca még mogorvább lett, de eleget tett a felszólításnak. Sophie máris nem érezte magát annyira egyedül. Csak ne nézne rá Will ilyen komoran! Közelebb húzta magához, és úgy fordította, hogy lássák magukat a tükörben.

– Így fest egy igazi szerelmespár – mondta gúnyosan.

Will változtatni próbált a vonásain, de csak annyit ért el, hogy Sophie elnevette magát.

– Ez nem vicces! – háborgott a férfi.

Az arca mindenesetre felderült, mire Sophie szélesen elmosolyodott.

– Szörnyen vicces, csak nem akarod elismerni. Azonnal feszült leszel, amint Skóciáról beszélsz, és ez csak rosszabb lett, amióta itt vagyunk. Nyilván megvan rá az okod, de sokat segítene, ha legalább úgy tennél, mintha elengednéd magad mellettem.

A férfi lenézett Sophie-ra, és neki felgyorsult a szívverése.

– Mindent nagyon alaposan átgondoltál, igaz?

– Természetesen! – Will csodálkozása sértette Sophie-t. – Hatalmas összeget fizetsz nekem azért, hogy a segítségedre legyek. Ezért minden tőlem telhetőt meg akarok tenni.

A férfi szóra nyitotta a száját, de mindjárt be is csukta, anélkül hogy bármit is mondott volna.

– Köszönöm – válaszolta végül hosszas hallgatás után.

– A hálálkodást tegyük el akkorra, amikor már sikerült végigcsinálnunk – mondta Sophie.

Will bólintott.

– Igazad van. Más trükkökről is tudnom kell azon kívül, hogy fogjuk egymás kezét? – kérdezte.

A mosoly, amellyel ezt mondta, megmelengette Sophie szívét. Óvatosan kihúzta a kezét a férfiéból, és a tükörre mutatott.

– Képzeljük el, hogy az ünnepi vacsora véget ért, és a vendégek most a szalonban vannak. A két szerelmes elvonul kicsit a kandallóhoz, hogy néhány bizalmas szót váltson.

Will belement a játékba, és lehajolt Sophie-hoz. Neki elakadt a lélegzete, és a torkában dobogott a szíve.

– Soha nem láttam a tiédnél szebb lábkörmöt. Lábkörömmodellnek kellene menned.

Sophie lenézett a lábára, és megmozgatta az ujjait.

– A kedvedért festettem rózsaszínre – felelte. A hangja enyhén remegett, és mind a ketten nevetésben törtek ki.

– Éppen tönkretettük az elérni kívánt hatást?

Sophie megrántotta a vállát.

– Sejtelmem sincs, de a nevetés mindig jó, nem igaz? – mondta.

Will óvatosan kisimított az arcából egy tincset.

– Jó hallani, hogy nevetsz.

Sophie gyomra egyszeriben görcsbe rándult. Nem érdemli meg, hogy jól érezze magát, amíg nem tett jóvá sok mindent.

– Jól van, akkor jöhet a következő helyzet.

Will kihúzta magát.

– Hallgatlak.

– Egy vacsorapartin vagyunk. Mielőtt megkezdődne, a vendégek kis csoportokban beszélgetnek. Mi éppen egy másik párral csevegünk. Hogyan állunk?

Will elgondolkodott.

– Ha Peter húgaként gondolok rád, így állok – mondta végül, és egy nagy lépéssel eltávolodott Sophie-tól. – Ha viszont a menyasszonyom vagy… – Will közelebb lépett a lányhoz, és átkarolta a vállát. A tükörbe nézve aztán összeráncolta a homlokát. – Most jóbarátoknak tűnünk – mondta.

Sophie időt adott neki. Ha mindent előírna Willnek, az eredmény mesterkélt lenne. Nem érdekelte, mit gondolnak róla mások, az egymillió font azonban nagyon ösztönző. Gondoskodnia kell arról, hogy Lord Bramley ne fogjon gyanút.

Will most közelebb húzta magához.

– Na, így már jobb.

Sophie csúfondárosan felvonta a szemöldökét.

– Gondolod?

– Nem kell gúnyolódnod!

Miért ilyen nehéz Willnek megtalálnia a megfelelő mértéket? – találgatta Sophie. Tudnia kell bánni a nőkkel. Rengeteg barátnője lehetett már. A gondolatra apró szúrás hasított a szívébe.

Will most átkarolta a vállát, és úgy helyezkedett, hogy a csípőjük egymáshoz érjen.

– Így már jó lesz – mondta.

Amikor hirtelen közelebb húzta magához Sophie-t, ő összeszorította a fogát.

– Mosolyogj! – szólította fel Will.

A tükörből egymásra néztek, és Sophie megpróbált összehozni egy mosolyt, de a szája nem akart engedelmeskedni. Csak lassan ébredt a tudatára, hogy ez itt Will, Peter legjobb barátja. Megbízhat benne.

– Ez már tetszik – mondta Will.

A tekintetük túl sokáig fonódott egymásba, és Sophie kibontakozott az ölelésből. Pedig jó érzés volt.

– Egyszerűen csak egymás mellett is állhatunk. Úgy, hogy összeér a vállunk – mondta, hogy leplezze a zavarát, és a tükörre mutatott. – Ezek az érintések… kellemesek.

A férfi homlokán mélyebbek lettek a ráncok.

– És?

– Nem szeretném, ha valamelyikünk téves következtetésre jutna, és azt képzelné, hogy ez többről szól.

Will összerezzent, mintha Sophie megütötte volna.

– Ha arra gondolsz, hogy esetleg nem tudok uralkodni magamon…

– Nem csak a szexről beszélek – csattant fel Sophie. – Nyilvánvalóan azt hiszed, hogy csak el kell játszanunk a szerepünket, és aztán minden rózsás lesz.

Will összeszorította a száját.

– Úgy gondolod, hogy nem lesz egyszerű?

– A tapasztalataim szerint semmi sem olyan egyszerű, mint kezdetben hisszük. Úgy gondolom, veszélyes játékba kezdünk. Nem szeretném, ha valaki sérülne.

Will tekintete átható lett.

– Te most érzésekről beszélsz?

Sophie bólintott. A férfi előrehajolt, hogy egy magasságba kerüljön a szemük.

– Biztosíthatlak, hogy az én szívem nincs veszélyben. Ennél jobban ismerhetnél. – Sophie a legjobb barátja húga. Ez minden más nőtől megkülönbözteti. – Vagy az aggaszt, hogy összetörhet a szíved?

– Egyáltalán nem. – Addig legalábbis nem, amíg résen van, és az ébersége nem hagy alább. – De mi a helyzet Carol Ann-nel és nagyapáddal? Őket is érinti ez a látszatházasság.

– Te mindig is Carol Ann barátja leszel, igaz? Nem hagyod cserben, ha mi valamikor majd elválunk?

– Természetesen nem!

– Akkor minden rendben. Kedves tőled, hogy a húgom boldogsága fontos neked.

Sophie figyelmét nem kerülte el, hogy Will csak Carol Ann boldogságáról beszélt, a nagyapjáéról nem, de annyiban hagyta a dolgot.

– Nagyszerű. Ezzel eljutottunk a következő témához – mondta. Will tágra nyílt szemmel nézett rá. – Most meg kellene kérdezned, hogy mire gondolok.

– Mire gondolsz? – engedelmeskedett Will kelletlenül.

Sophie negédes mosolyra húzta a száját.

– A csókhoz.

Will önkéntelenül is összerezzent.

– Te komolyan azt hitted, hogy megússzuk a hétvégét egyetlen nyilvános csók nélkül? – kérdezte Sophie.

Will megkönnyebbülten fellélegzett. Pusziról van szó. Az menni fog.

Sophie megbántottan elhúzta a száját.

Tökéletesen félreérhette viselkedésemet, és azt hiszi, hogy nem találom vonzónak, gondolta Will.

– Nagyon vonzó vagy…

– De? – kérdezte Sophie, felszegve az állát.

Will sérülékenynek hitte a lányt, de most váratlan erőt fedezett fel benne.

– De más vagy, mint azok a nők, akikkel találkozni szoktam – válaszolta. – Velük…

– Kielégíted a szükségleteidet, aztán továbbállsz? – fejezte be Sophie a férfi félbehagyott mondatát. A megfogalmazás kissé nyersre sikeredett, de ez volt az igazság.

– Egyszerűen csak jól érezzük magunkat együtt – magyarázkodott Will, és kínosan érezte magát Sophie átható tekintete alatt. – A te férfiismerőseiddel másként volt?

– Nem. Nekem arra volt szükségem, hogy elfojtsam a szomorúságomat. Időközben azonban rájöttem, hogy az állandó bulizás, a mértéktelen ivás és az egyéjszakás kalandok nem segítenek rajtam. Nem akarom így leélni az életemet.

Will megértette, hogy Sophie nem akarja őt elítélni.

– Valóban annyira érthetetlen, hogy egy férfi meg akarja őrizni a szabadságát, és nem kötelezi el magát?

Sophie erre csak megrántotta a vállát.

– Azt akarom ezzel mondani – folytatta Will –, hogy te más vagy, mint azok a nők, akikkel általában együtt vagyok. Téged nem tudlak úgy kezelni, mint őket.

– Mert én Peter húga vagyok.

– Pontosan.

– Én pedig téged nem tudlak úgy kezelni, mint azokat a férfiakat, akikkel együtt voltam.

– Mert Peter barátja voltam.

Sophie lassan megcsóválta a fejét.

– Mert kedvellek – mondta, és árnyék suhant át az arcán. – Ez azt jelenti, hogy az életem részének tekintelek. Tudom, hogy púp vagyok a hátadon, és igazából ki nem állhatsz. Én azonban nem szeretném elrontani a kapcsolatunkat.

Honnan veszi Sophie, hogy ő ki nem állhatja?

– Te vagy az utolsó kapocs, aki Peterhez köt – folytatta a lány. – A gondolat is elviselhetetlen számomra, hogy elveszíthetem ezt a köteléket.

– Az nem fog megtörténni – próbálkozott Will Sophie megnyugtatásával.

– De igen, megtörténik, ha elrontjuk. Akkor többé látni sem akarjuk majd egymást.

A szavak szíven ütötték Willt, mert Sophie-nak igaza volt.

– Erre gondoltam, amikor azt mondtam, hogy veszélyes játékot játszunk. – A lány szeme megvillant. – Egyszerűbb lenne, ha nem találnál vonzónak.

Will végre megértette, mire gondol Sophie, csak nem mondja ki: vonzónak találja őt. A felismeréstől felforrt a vére. Magában elszámolt háromig, és nagy levegőt vett.

– Szavamat adom, hogy nem fogom elveszíteni a fejem – mondta. Soha nem hagyná cserben Sophie-t.

– Én is a szavamat adom.

Óvatosan kell kezelniük a helyzetet, gondolta Will. Nem szabad túlságosan jól éreznie magát Sophie társaságában, kifelé mégis a fesztelen bizalmasság látszatát kell kelteniük. Sophie-nak igaza van. Nehezebb lesz, mint amilyennek gondolta. De meg tudják csinálni!

Sophie a száját csücsörítve odalépett Willhez. Mielőtt a férfi felfoghatta volna, mi történik, a lány lábujjhegyre állt, és csókot nyomott az arcára. Aztán hátrébb lépett, és megigazította magán a pulóvert.

– Jól van. Most te jössz.

– Ha hiszed, ha nem, örömömre szolgál – mondta Will, és csókot lehelt a lány szemhéjára.

Sophie halkan felnevetett.

– Úgy tűnik, megbízhatok benned. Most pedig ülj le! – mutatott a kanapéra.

Miután a férfi letelepedett, ő mögéje lépett, és hátulról átfogta a vállát. Will összerezzent a közelségétől.

– Ha később is ezt csinálod, vége lesz a játéknak – mondta Sophie figyelmeztetően.

Will bólintott, és összeszorította a fogát.

– Még egyszer!

Sophie, mintha rendezői utasítást követne, távolabb ment a kanapétól, aztán megfordult és visszaindult. Most csak az egyik karját fonta a férfira.

– Jó illatod van – jegyezte meg Will.

– Ez a testápolóm. Frosted Cherry. A kedvenc márkám.

Egyszerre húzódtak el egymástól. Willnek olyan érzése volt, mintha tornagyakorlatot végeznének, de belátta a dolog értelmét. Azt a látszatot kell kelteniük, hogy összhang is van közöttük.

– Te következel – mutatott Will a fotelra. Ideje volt, hogy továbblépjenek.

Sophie szeme elkerekedett, amikor a férfi a szék karfájára tenyerelve lehajolt hozzá.

– Szájra?

– Szájra. De rövidre fogjuk.

Will minden porcikája életre kelt. Peter húga, Peter húga! – ismételgette magában.

– Mielőtt elkezdjük, mondanom kell valamit – dünnyögte.

Sophie nyelt egyet.

– Igen?

– Tévedsz. Nagyon is kedvellek, Sophie Mitchell.

A lány ajka szétnyílt, és Will nem tudott tovább ellenállni a vonzerejének. Sophie először megfeszítette magát, aztán érezhetően ellazult, és végül viszonozta Will csókját. A férfi elfojtott egy nyögést, aztán felegyenesedett, és az álmélkodó kék szempárba nézett. Sophie végül eltolta magától, és felkelt a fotelból.

– Ezt inkább csökkentsük a feltétlenül szükséges minimumra!

Igaza van, a fene enné meg, gondolta Will. Csókot nyom majd Sophie homlokára, az orra hegyére, de a száját nagy ívben el fogja kerülni, mert az veszélyes.

2. FEJEZET

Sophie-t és Willt hangos örömkiáltás fogadta, amikor beléptek az Ashbarrow-kastély nagy szalonjába. Egy sötét hajú fiatal nő felugrott, és boldogan Will karjába vetette magát. Sophie csak mosolyra húzta a száját.

Will kicsit eltolta magától a húgát.

– Ugye emlékszel Sophie-ra? – kérdezte.