A szupernóvák
titkai

részlet

Corvina

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Isaac Asimov: The Exploding Suns

© 1985 by Nightfall, Inc. with E. P. Dutton, New York
Hungarian translation © Szegedi Péter 1987, 2021

A fordítást az eredetivel egybevetette: Őz János
A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6784 3

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Marvin Grosswirth
(1932–1984)
emlékének

Új csillagok

A változatlan égbolt

Ha egy derült, holdtalan éjszakán föltekintünk, bizonyára mély benyomást gyakorol ránk az égbolt egészének nyugodt változatlansága. A csillagok állandó elrendeződésben, állandó fényességgel ragyognak. Örök egyforma körpályán haladnak, amelynek középpontja (föltéve, hogy az északi féltekéről nézzük) a Sarkcsillag közelében van, s amelyet huszonnégy óra alatt járnak be.

Az a látvány, amely pontban éjfélkor tárul elénk, minden éjjel egy kissé odébb tolódik, mintha a Nap tovagördülne a csillagok háttere előtt, ám sokkal lassabban, mint a naponkénti mozgása során. Ezt a lassúbb keringést 365¼ nap alatt fejezi be. Mindkét keringés szabályos, és a csillagok elrendeződését egyik sem változtatja meg.

Arisztotelész (i. e. 384–322), a görög filozófus az égboltnak ezt a változatlanságát természettörvénynek tartotta. Úgy vélte, a Földön minden megváltozik és fölbomlik, előbb létrejön, aztán elpusztul; az égen viszont minden változatlan, tökéletes és végleges. A földi dolgok (hacsak nem élők) nyugalomra törekszenek, az égiek viszont soha sincsenek nyugalomban, hanem méltóságteljes, véget nem érő köröket írnak le.

Arisztotelész szerint a Föld és az ég még összetételében is alapvetően különbözik egymástól. A Földön minden négy „elemből”, az anyag négy alapvető változatából: földből, vízből, levegőből és tűzből áll. Az ég, valamennyi égi objektum viszont egy ötödik elemből van, amely tökéletes, természeténél fogva izzik, és amelyet (a görög „égő” szóból) aithernek nevezett el. (Nekünk ismerősebb a latin „aether”-ből magyarított „éter” írásmód.)

Bizonyára sok más korai gondolkodó is hitt a mennybolt változatlanságában, de Arisztotelész volt a legkiválóbb, az ő művei maradtak fönn, így mindig ő számított e nézet legtekintélyesebb képviselőjének.

Ezt az elképzelést főképp az teszi indokolttá, hogy összhangban van mindennapi tapasztalatainkkal. Mindannyian saját szemünkkel láthatjuk, hogy a földi dolgok keletkeznek, növekednek, változnak, elkopnak, felbomlanak és tönkremennek. A Nap és az összes többi égitest viszont, úgy tűnik, örök életű, s a legkevésbé sem változó.

Kétségkívül van egypár olyan jelenség, amely az ég változatlanságának arisztotelészi tétele ellen szól, és ezeket, ha gondosan figyelünk, magunk is észrevesszük. A mennybolton igenis történnek változások, méghozzá eléggé nyilvánvalóak. A felhők például jönnek és mennek, egybefüggő réteggé állnak össze, vagy semmivé foszlanak szét. Eső esik, vagy más csapadék hull az égből, aztán pedig eláll.

A felhők és a csapadék azonban légköri jelenségek, a levegő pedig egyike a négy arisztotelészi elemnek; ezek tehát a Föld részét képezik. Arisztotelész így gondolta, és ebben a mai csillagászok is készségesen egyetértenek vele. A légkör szerinte a Holdig terjed, amely valamennyi égitest közül a legközelebb van hozzánk. A mennyboltot alkotó éter és a változatlanság tulajdonsága a Holddal veszi kezdetét, vélte, és idetartozik mindaz, ami a Hold fölött van; ami viszont alatta, az nem.

Csakhogy az időjáráson kívül még másféle változások is vannak az égen. Olykor derült éjszakákon egy-egy mozgó fénypontot pillanthatunk meg a sötét égbolton, amely mozgás közben fokozatosan halványodik, majd hamarosan kihuny. Épp olyan, mintha egy csillag válna le az égről, gyorsan keresztülsiklana rajta, és talán a földre hullana. „Hullócsillagnak” is szoktuk hívni, ám igazából nem csillag: bármennyi ilyet lássunk is, emiatt soha egyetlen csillag sem fog hiányozni az égboltról.

Arisztotelész a hullócsillagokat is a Föld légkörén, atmoszféráján belüli jelenségeknek tartotta. Ezért nevezzük őket meteoroknak (a „levegőben lévő dolgok” jelentésű görög szóból). A kifejezés helyesen használva csak a fénycsíkra vonatkozik, és e tekintetben Arisztotelésznek igaza is volt, hiszen az valóban a légkörben jelenik meg. Ezt egy olyan kis tárgy okozza, amelynek mérete sziklányi és gombostűfejnyi között változhat, és amely űrbeli útján véletlenül a Földnek ütközik. Miközben nagyon nagy sebességgel átrohan a Föld légkörén, a légellenállás fehérizzásig hevíti.

Magukat ezeket a tárgyakat ma meteoroidoknak nevezik. A kisebbek teljesen elporladnak, mielőtt elérnék a Föld felszínét, és finom porként lebegnek nagyon lassan lefelé. A nagyok legalább részben túlélik a megpróbáltatást, és egy vagy több darabjuk becsapódik a földfelszínre. Ezek a megmaradó darabok a meteoritok. (A tudósok egészen az 1800-as évek elejéig vonakodtak elfogadni, hogy szilárd tárgyak hullhatnak az égből.)

Vannak azután furcsa és szabálytalan (tehát „tökéletlen”) alakú üstökösök is, amelyek rendszertelenül jelennek meg és tűnnek el az égen. Kinézetük néha egyik éjszakáról a másikra megváltozik. Arisztotelész szerint azonban ezek lángoló gőzcsóvák a magaslégkörben, ezért a Földhöz, nem pedig az éghez tartoznak. (Itt kifejezetten melléfogott, de csak az 1500-as évek végén mutatták ki, hogy tévedésről van szó.)

Ha az időjárástól, a meteoroktól és az üstökösöktől eltekintünk, akkor vizsgálódásaink számára egyedül a Hold és az azon túl levő égi objektumok maradnak.

Maga a Hold kétségkívül mutat bizonyos változásokat. Alakja éjszakáról éjszakára változik, egy sor fázison megy át (ez a görög „megjelenés” szóból származik). Még telihold idején is, amikor szabályos fénykörnek látszik (tehát olyan tökéletes formát mutat, ami egy égitesttől elvárható), akkor is árnyékok és foltok tarkázzák, ami nyilvánvalóan a „tökéletlenség” jele.

Ezt két úton-módon lehetett kimagyarázni. Az ókorban és a középkorban számosan rámutattak, hogy mivel valamennyi égitest közül a Hold van a legközelebb a Földhöz, ezért ő van a leginkább kitéve a tökéletlen és „romlott” Föld hatásának. A foltok tehát nem egyebek, mint a Föld kigőzölgései.

A holdváltozások másik magyarázata úgy szólt, hogy egy tökéletes égbolton is megengedhetőek a változások, ha azok ciklikusan, újra és újra, vég nélkül ismétlődnek. A szabálytalanság, ha sohasem változik, nem jelent föltétlenül tökéletlenséget.

A Hold foltjai nem változtak, fázisai pedig olyan szabályosan ismétlődtek, hogy könnyű volt akár évekre előre megjósolni, milyen fázisban lesz a Hold egy adott éjszakán.

A Holddal kapcsolatban az jelentett további problémát, hogy bár keleten kel, nyugat felé halad az égen, nyugaton nyugszik, akárcsak a Nap és a csillagok, mégsem követi pontosan a csillagokat. A Holdat minden éjjel máshol találjuk a csillagháttérhez képest; a pontosabb megfigyelés pedig azt mutatta, hogy állandóan nyugatról keletre mozog e háttér előtt, valamivel több, mint huszonhét nap alatt téve meg egy teljes kört az égen.

A Nap, mint már említettem, szintén nyugatról keletre mozdul el a csillagok háttere előtt. Mozgása lényegesen lassúbb a Holdénál: egy égi kör megtételéhez 365¼ napra van szüksége.

Sem a Holdnak, sem a Napnak nem teljesen szabályos a csillagokhoz viszonyított mozgása; az ókoriak szemében azonban még rosszabb volt az, hogy az öt legfényesebb csillag maga is elmozdul a csillagháttérhez képest. A megilletődött megfigyelők ezeknek az istenek neveit adták, és még mi is azokon az istenneveken hívjuk őket, amelyeket a rómaiaktól kaptak: Merkúr, Vénusz, Mars, Jupiter és Szaturnusz. Míg a Hold és a Nap a többi csillaghoz viszonyítva folyton nyugatról kelet felé halad, addig ezek időnként lassítanak, aztán megfordulnak, és „retrográd” módon elindulnak keletről nyugat felé. Azután megint megfordulnak, és egy ideig a szokásos módon mozognak; s ez a folyamat ismétlődik újra meg újra. Hogy ezt a retrográd mozgást milyen gyakran engedhetik meg maguknak, az eléggé eltérő: a Mars nagyjából egyszer, a Szaturnusz viszont huszonkilenc alkalommal egy, az égen megtett teljes kör során.

A hét objektumot (a Holdat, a Napot, a Merkúrt, a Vénuszt, a Marsot, a Jupitert és a Szaturnuszt) a görögök planétáknak („vándoroknak”) hívták, mivel a csillagok között vándorolnak. Nyilván hasonló megfontolásból kapták a magyarban a bolygó nevet.

A bolygók különc mozgásának magyarázatául a görögök azt föltételezték, hogy minden egyes bolygó egy-egy, a Földet körülvevő szférához van rögzítve, amelyek egymást körülölelő gömbhéjak módjára helyezkednek el. Úgy ítélve meg, hogy minél gyorsabban mozog egy bolygó az égen, annál közelebb kell lennie a Földhöz, azt gondolták, hogy a legbelső szférába ágyazódik a Hold, a következőbe a Merkúr, és azután jön sorban a Vénusz, a Nap, a Mars, a Jupiter és a Szaturnusz. Mindegyik szféra teljesen átlátszó („kristályos”) és láthatatlan. (Ezek miatt a szférák miatt emlegetjük időnként ma is többes számban „az egeket”.) Föltételezték, hogy mindegyik szféra forog, és hogy ez a forgás a felelős a bolygók égi mozgásáért.

Arisztotelész mestere, Platón (i. e. 427–347) azt tartotta, hogy csak a szabályos körmozgás tökéletes. Ahhoz, hogy az eget tökéletesnek tekinthessék, a bolygók szabálytalan mozgását szabályos körmozgások kombinációjaként kellett leírni. Arisztotelész és az őt követő görög gondolkodók a körmozgások egyre bonyolultabb kombinációival kísérleteztek, hogy kielégítően meg tudják adni az észlelt szabálytalan bolygómozgást úgy, hogy az azért mégse lássék tökéletlennek.

Ma már tudjuk, hogy a meteoroidok, az üstökösök és a hét bolygó (akárcsak maga a Föld) mind részei annak a valaminek, amit Naprendszernek neveznek. A Naprendszer különböző tagjai (beleértve a Földet is) a Nap körül keringenek. A Nap egy csillag, ami csak azért néz ki másképpen, mint a többi, mert annyira közel van hozzánk.

Ha eltekintünk a Naprendszertől, és csak a rajta kívül levő csillagokat nézzük, akkor az a kép, amelyet Arisztotelész az ég változatlanságáról alkotott, helytállónak tűnik. Éjszakáról éjszakára, évről évre figyelhetjük szabad szemmel (ahogy az ókoriak tették) a csillagokat, és nagyon valószínű, hogy semmilyen változást sem fogunk tapasztalni.

Változás a csillagok világában

Az ókoriak számára (és a mi szemünknek is, ha tudásunk nem helyesbíti) úgy tűnt, hogy a körülbelül 6000 csillag egy legkülső, a Szaturnuszon is túl lévő szférához van rögzítve. (Ezért hívták a csillagokat „állócsillagoknak”, megkülönböztetve őket a „vándorló csillagoktól”, vagyis a bolygóktól, amelyek ettől a szférától függetlenül mozognak.)

Ez a legkülső szféra nem átlátszó, hanem fekete, és a csillagok úgy ragyognak előtte, mintha nagyon apró, fényes gyöngyszemek volnának. Az egész fekete égbolt tökéletes szabályossággal fordul körbe napjában egyszer, magával víve a csillagokat, így azok egymáshoz viszonyított helyzete nem változik. Amikor a Nap fölkel, az ég színe kékké válik, a csillagok pedig eltűnnek, de csak azért, mert a Nap ragyogása elnyomja őket.

Kétségtelen: az ég tökéletességének arisztotelészi elképzelése problémamentesen alkalmazható volt az állócsillagok világára.

Ez azonban már átvezet bennünket Hipparkhoszhoz (i. e. 190–120), a legnagyobb görög csillagászhoz. Sőt, ha azt vesszük, hogy néhány nagyon egyszerű, maga föltalálta eszközön kívül semmiféle műszerrel sem dolgozhatott, és a korábbi csillagászoktól is csak nagyon kevés feljegyzés állt rendelkezésére, akkor teljesítménye alapján bízvást minden idők egyik legnagyobb csillagászának nevezhetjük.

Hipparkhosz Rodosz szigetén (a mai Törökország délnyugati partvidékének közelében) működött, és olyan körkombinációs rendszert dolgozott ki, amely jobb magyarázatot adott a bolygómozgásra, mint bárki másé a Platón halála óta eltelt két évszázadban. Hipparkhosz rendszere, kisebb javításokkal, ezerhétszáz éven át érvényben maradt.

Egy körülbelül három évszázaddal később élt csillagász, Klaudiosz Ptolemaiosz (i. sz. 100–170) i. sz. 150 körül összegezte (néhány változtatással) a hipparkhoszi rendszert. Könyve (Hipparkhosz írásaival ellentétben, amelyek elvesztek) tovább hagyományozódott a későbbi korokra. Ezért aztán arra a csillagászati rendszerre, amelyben a Föld a világegyetem középpontja, és minden más égitest e körül kering, „ptolemaioszi rendszerként” szoktunk hivatkozni, ami eléggé igazságtalan a korábban élt Hipparkhosszal szemben.

Hipparkhosz készítette el i. e. 134-ben az első használható csillagkatalógust. Ebben 850 fényesebb csillagot sorolt fel. (A táblázatot Ptolemaiosz könyve is átvette, további 170 objektumot téve hozzá.) Hipparkhosz valamennyi csillag helyét a szélességi és hosszúsági fokok rendszerében, fényességüket pedig az általa kitalált magnitúdórendszerben adta meg. Az „első magnitúdó” az égbolt húsz legfényesebb csillagát foglalja magában, a „hatodik magnitúdóba” pedig az a körülbelül 2000 csillag tartozik, amelyet éles szemű ember holdtalan éjszakákon még éppenhogy észrevesz. A második, harmadik, negyedik és ötödik magnitúdó e két szélső érték közé esik.

Elég meglepő, hogy Hipparkhosz egyáltalán ilyesmivel bíbelődött. Az ókori csillagászok számára a csillagok nem voltak lényegesek. Egyszerű pöttyök voltak azon a háttéren, amely előtt a bolygók mozognak. A fontosak a bolygók voltak, a korai csillagászok jóformán minden figyelmüket ezeknek szentelték. A legtöbben azt tartották, hogy mozgásuk során a bolygók hatással vannak a Földre és az emberi életre, s ha ki tudnának dolgozni egy olyan rendszert, amely pontosan megjósolja a mozgásukat, akkor azt is meg lehetne határozni, hogy milyen hatással lesznek minden egyes ember jövőbeli sorsára. Az ókorban mindenkit élénken érdekelt az asztrológia (csillagjóslás) efféle rendszerének megteremtése.

A Nap, a Hold és az öt csillagszerű bolygó egyaránt az ég egy keskeny sávjában mozog, amelyet tizenkét tartományra osztottak föl. Ezek mindegyikét egy-egy csillagcsoport foglalja el, amelyeket az élénk képzeletű ókoriak valamilyen tárgy, rendszerint egy állat képeként különböztettek meg. Ezeket a csoportokat csillagképeknek hívják, a tizenkét csillagképet pedig, amelyeken a bolygók áthaladnak, együttesen állatövnek vagy „zodiákusnak” nevezik (az „állatok köre” jelentésű görög kifejezésből).

Közbevetőleg: miért éppen tizenkét csillagkép van az állatövben? Azért, mert a Nap minden egyes csillagképben egy hónapot tölt, annyi időt tehát, amennyi alatt a Hold a teljes állatövet körbejárja.

A csillagászok egyébként az égbolt többi részét is csillagképekre osztották. Az újkorban, amikor utazásaik során messze délen is tanulmányozni kezdték a csillagokat (olyanokat, amelyeket sohasem láthattak az északi szélességekről, ahol az ókori kultúrák többsége elhelyezkedett), az égnek ezen a részén is csillagképeket jelöltek ki. Manapság az éggömb egésze nyolcvannyolc csillagképre oszlik, de a csillagjóslásban hívő hiszékenyek számára ma is csak a tizenkét állatövi csillagkép az érdekes.

Hipparkhosznak, aki azért nézte éjszakáról éjszakára az eget, és követte a bolygók helyzetét, hogy bolygómozgási rendszerét megalkothassa, a bolygók szomszédságában levő állócsillagokat is meg kellett figyelnie. Nagyon valószínű, hogy az égbolt összes fényesebb csillagának a helyzetét megjegyezte, főleg az állatöv csillagképeiben elhelyezkedőkét.

A római tudós, Plinius (i. sz. 23–79) szerint, aki Hipparkhosz után két évszázaddal írta meg az emberi tudás enciklopédiáját, a csillagkatalógus elkészítésére egy „új csillag” megjelenése ösztönözte a csillagászt, amely az állatöv egyik csillagképében, a Skorpióban bukkant föl.

Elképzelhetjük Hipparkhosz megdöbbenését, amikor az egyik éjszakán egy olyan csillagot vett észre, ami az előző éjjel még nem volt ott.

Megdöbbentő? Lehetetlen! Hogy kerülhetne egy új csillag a változatlan, tökéletes mennyboltra?

Hitetlenkedve kellett figyelnie éjszakáról éjszakára az új csillagot, amely fokozatosan elhalványult, végül eltűnt.

Eszébe juthatott, hogy ez a jelenség nem föltétlenül egyedülálló. Talán ismételten megjelentek, majd eltűntek új csillagok, és lehet, hogy mindez észrevétlen maradt. Az emberek ugyanis nemigen vizsgálgatták a csillagokat, így persze nem is mondhatták meg, ha egy új bukkant föl. Még a csillagászok sem lehettek benne biztosak, hogy valamely objektum valóban új vagy sem, így aztán egy különösebb figyelemre nem méltatott csillag észrevétlenül eltűnhetett.

A valódi állócsillagok katalógusának összeállításával Hipparkhosz nagyban megkönnyítette más, későbbi csillagászoknak, hogy fölismerjék az esetleges újonnan megjelenő csillagokat. Ha egy objektum gyanús, egyszerűen össze kell vetni a táblázattal. A csillagkatalógus-készítés már csak ezért is megéri a fáradságot.

A Hipparkhoszról és új csillagáról szóló mese érdekes, de vajon igaz-e? A történetet elbeszélő Plinius termékeny, kevés józan ítélőképességgel megáldott író volt. Igyekezett mindenről beszámolni, amit csak hallott, így nem tudhatjuk, mennyire megbízhatóak a forrásai. Vajon magának Hipparkhosznak valamelyik, akkoriban még hozzáférhető írásában találkozott vele? Ebben az esetben megbízhatónak kellene tekintenünk. Azonban az is lehet, hogy egy pontatlan, harmadkézből való beszámolóból merített, amelyet egyszerűen érdekesnek talált.

A következő, aki Hipparkhosz új csillagát megemlíti, egy római történész az i. sz. 200-as évekből, aki (két évszázaddal Plinius után) mint „üstökösről” beszél róla.

Ebből azonban nem vonhatunk le messzemenő következtetéseket. Akkoriban ugyanis minden ismeretlen égi objektumot üstökösnek minősítettek (ahogy ma minden ilyesmit ufónak hívnak).

Annyi mindenesetre igaz, hogy semelyik fönnmaradt görög vagy babiloni följegyzés sem említ egyetlen, nem várt helyen megjelenő időleges csillagot sem – az egyedüli kivétel ez a Hipparkhoszról szóló homályos mese.

Ma már jól tudjuk, hogy új csillagok igenis meg szoktak jelenni, elég gyakran, sőt néhányuk egészen fényes. Akkor hogyhogy nem számoltak be róluk az ókorban és a középkorban?

Mint említettem, egy új csillagot nehéz észrevenni. Egy alkalmi megfigyelő nem lát mást az égen, mint szanaszét szórt csillagok tömkelegét. Tegyünk melléjük néhány éjszakára egy továbbit, akár egy jó fényeset, és senki sem fogja észrevenni, hacsak egy hivatásos csillagász nem. Sőt, még a csillagászok sem veszik föltétlenül észre. Az ókori Babilon és Görögország csillagászai legnagyobbrészt a bolygókat figyelték, valamint az állatövnek azokat a csillagait, amelyek a bolygópozíciók közvetlen közelében helyezkedtek el. Nyugodtan elszalaszthattak egy állatövön kívüli új csillagot. Hipparkhosz is csak azért figyelhetett föl az övére, mert az az egyik állatövi csillagképben volt.

Az pedig, hogy az égi tökéletesség arisztotelészi elképzelése elterjedt, egy további korlátot is jelenthetett. Ha egyszer a csillagászoknak rögeszméjévé vált, hogy az égbolton nincsenek változások, csak nagyon vonakodva lesznek hajlandók valamilyen változásról tudósítani. Félnek majd, hogy nem hisznek nekik, és csorba esik a jó hírükön. Valószínűleg azt dörmögik az orruk alatt, hogy romlik a látásuk, vagy hogy optikai csalódásnak estek áldozatul. Ily módon elkerülhetik azt a kockázatot, ami egy népszerűtlen hír nyilvánosságra hozatalával jár.

Egy efféle változás bejelentése egyenesen szentségtörésszámba ment volna. A középkori csillagászok, mind a keresztények, mind a muzulmánok, az ég (és különösen a Nap) tökéletességében Isten tökéletességének a szimbólumát látták. Bármilyen hibát találni ebben a tökéletességben egyenlő lett volna Isten mesterségbeli tudásának kétségbevonásával – márpedig ők ennél súlyosabbat elképzelni sem tudtak. Inkább elfogadták, hogy még a Föld is csak azért nem tökéletes, mert Ádám és Éva az Édenkertben evett a tiltott gyümölcsből. Ha ősszüleink nem esnek bűnbe, a Föld éppoly tökéletes lenne, mint az ég.

Ezért aztán lehetséges, hogy a csillagászat korai története során ugyan időről időre föltünedeztek új csillagok, a csillagászok azonban vagy nem vették észre őket, vagy nem hittek a szemüknek, vagy éppen elővigyázatosan lakatot tettek a szájukra.

A kínaiak „vendégcsillagai”

Csakhogy nem egyedül Európa és a Közel-Kelet a kultúra szülőhazája. Az i. e. 500 és i. sz. 1500 közötti kétezer évben a tudomány és a technika terén Kína messze megelőzte a Nyugatot. Az ókorban és a középkorban a kínai csillagászok állandó megfigyelés alatt tartották az égboltot, és minden szokatlant följegyeztek, bárhol történt is. Őket nem gátolta a tökéletességbe vetett dogmatikus hit, társadalmuk viszonylag világias volt, amelyben a természetfölöttitől való félelem nem korlátozta túlságosan a gondolkodást.

Így például i. e. 134-ben egy üstökös megjelenéséről tudósítottak, ez pedig alátámasztja a római történész beszámolóját arról, hogy mi is lehetett az, amit Hipparkhosz látott.

Biztos, hogy a kínaiak sem tisztán intellektuális okokból tanulmányozták az égboltot. Akárcsak a babiloniakat és a görögöket, őket is az asztrológia érdekelte. Minden égi történésnek valamilyen jelentést tulajdonítottak, és ebből igyekeztek következtetni a különféle jövőbeli földi események valószínűségére.

Mivel az égi előjelek kinyilatkoztatta események gyakran baljóslatúak voltak (egyes csillagászati megfigyelések háborúkat, katasztrófákat, halált jósoltak), a birodalomnak, különösképpen a főnemességnek, sőt magának a császárnak is készen kellett állnia a megfelelő ellenintézkedések megtételére. Ha bármi baj történt, amit nem jeleztek előre, bizony nem ment ritkaságszámba az udvari csillagászok kivégzése.

Ezért voltak a kínai csillagászok olyan alapos megfigyelők, gondosan följegyezve minden „vendégcsillagot”, minden olyan vendégszereplőt, amely ideiglenesen föllépett az állócsillagok színpadán. Évkönyveikben több mint ötven ilyen új csillagot jegyeztek föl, amelyeket a nyugati csillagászok egytől egyig elszalasztottak. A kínai tudományt és technikát elsajátító koreai és japán csillagászok szintén följegyeztek néhányat ezek közül.

Az új csillagok némelyike nagyon fényes volt, és fél évig vagy még tovább is látható maradt. Öt ilyen, különösen fényes új csillagról számoltak be az ókor és a középkor folyamán. Így például i. sz. 183-ban egy igen fényes új csillagot észleltek a Kentaur (latinosan: Centaur) csillagképben, i. sz. 393-ban pedig egy kevésbé fényeset a Skorpióban.

Hogy ezekről Európában senki sem adott hírt, azon nincs mit csodálkozni. Ezekben az évszázadokban a görög csillagászat visszaesett, sőt elhalt (Ptolemaiosz után nem akadt egyetlen jelentős görög csillagász sem), a rómaiakat pedig nem érdekelték különösebben a tudományok.

A skorpióbeli új csillag valószínűleg nem volt fényesebb, mint a Szíriusz (ez az égbolt legfényesebb állócsillaga), és hacsak nem akadt valaki, aki hivatásszerűen figyelte az eget, aki történetesen épp abba az irányba nézett, és aki vagy emlékezett az égboltnak arra a részére, vagy volt csillagkatalógusa, amelyben utánanézhetett – nos, akkor egyáltalán nem meglepő, hogy észrevétlen maradt.

Továbbá, noha az új csillag a Skorpióban (a kínaiak szerint) nyolc hónapig maradt látható, a Szíriusz fényességét csupán néhány éjszakán át érte el. Azután folyamatosan halványult, és minél gyengébb lett, annál kisebb volt a valószínűsége, hogy valaki, akinek kevésbé életbevágó a dolog, mint a kínai csillagászoknak, észrevegye.

A kentaurbeli i. sz. 183. évi új csillag a kínai beszámolók szerint sokkal fényesebb volt, mint az, amelyik két évszázaddal később a Skorpióban jelent meg. A Kentaur új csillaga hetekig fényesebb lehetett, mint bármi az égbolton, kivéve a Napot és a Holdat. Az ember azt hinné, hogy ezt aztán lehetetlen elszalasztani, csakhogy messze a déli égbolton volt, és ez még egy nagyon fényes objektum esetén is megnöveli a megfigyelés nehézségeit. A kínai lojangi obszervatóriumból az új csillagot sosem észlelték 3°-nál magasabban a déli látóhatár fölött.

Ami pedig Európát illeti: teljesen láthatatlan maradt Franciaország, Németország és Olaszország egész területéről, s épphogy csak látható volt a horizonton Szicíliából vagy Athénből nézve. A délebbre fekvő Alexandriából, a görög tudomány akkori középpontjából azonban tűrhetően lehetett volna észlelni.

Ennek ellenére a görög csillagászok nem számolnak be róla. Ha valaki Alexandriában mégis észrevette a fényes csillagot a déli látóhatáron, az az Arisztotelész nézetei iránti tiszteletből óvakodott attól, hogy ezt hírül adja; vagy ha beszámolt is róla, az ókori tudományos világ egyszerűen nem fogadta el, így a beszámoló nem maradt fönn.

A skorpióbeli 393. évi csillag után hatszáz éven keresztül nem szerepel jelentős fényerejű új csillag a kínai följegyzésekben. Legközelebb 1006-ból van hírünk egyről a Farkas csillagképben, amely szomszédos a Kentaurral, így szintén messze a déli égbolton található.

Erősen déli fekvése ellenére mind a kínai, mind a japán csillagászok beszámoltak róla. Nyugaton ekkoriban az arabok voltak a csillagászat legjelesebb művelői, akik épp ekkortájt értek tudományos fejlődésük csúcspontjára. Nos, ők is legalább három helyen említik.

Egyáltalán nem meglepő, hogy ezt az új csillagot ilyen sokan észrevették: a beszámolók egybehangzóan nagy fényességűként írják le. Mai csillagászok becslése szerint legfényesebb stádiumában talán kétszázszorta ragyogóbb volt, mint a Vénusz, és így a telihold fényességének egytizedét is elérhette. Szabad szemmel körülbelül három évig volt látható, bár a Vénusznál fényesebb csak néhány héten át lehetett.

Az új csillag elég magasan volt a déli égbolton ahhoz, hogy látható legyen Dél-Európából, s azt hihetnénk, Olaszország, Spanyolország és Dél-Franciaország lakói félelemmel vegyes csodálattal bámulták éjszakánként a déli égboltot. Nem tették, vagy legalábbis nincs hírünk róla, hogy ezt tették volna. Egy svájci, illetve egy olasz kolostor évkönyve említ valamit ebben az évben, amit fényes csillagként lehet értelmezni, de ez minden.

Mivel 1006-ban jelent meg, nem lenne meglepő, ha az európaiak a világvége jelének tekintették volna; egyesek akkoriban úgy gondolták, hogy ez a vég körülbelül Jézus születése után ezer évvel várható. De még ez a félelmetes lehetőség sem sarkallt senkit arra, hogy följegyezze.

Aztán 1054-ben (bizonyos, régi ünnepnapokon alapuló számítások szerint július 4-én) egy másik új csillag ragyogott föl, ezúttal a Bika (latin nevén: Taurus) csillagképben, jócskán északra az Egyenlítőtől. Ellentétben a 185. és az 1006. évi, messzi déli új csillagokkal, ez az egész északi féltekéről jól látható volt. Sőt mi több, az állatövben jelent meg, ahol nem lehetett nem észrevenni.

Méghozzá nem csupán olyan fényes volt, mint a Szíriusz, ahogyan ez a 393. évi (szintén állatövi) új csillagról elmondható volt. Ez a mostani a Bikában legalább kétszer-háromszor olyan fényes volt, mint a Vénusz maximális fényereje. Fénye három hétig elég maradt ahhoz, hogy nappal is látni lehessen (már ha valaki tudta, hogy hol keresse), éjjel pedig halvány árnyékot vethetett (akárcsak kedvező feltételek mellett a Vénusz). Csaknem két évig maradt látható szabad szemmel, és valószínűleg fényesebb volt, mint bármelyik új csillag a történelmi időkben, az 1006. évit kivéve.

Hosszú ideig úgy tudtuk, hogy kizárólag a kínai és a japán csillagászok számoltak be erről a látványos és könnyen észrevehető égi tüneményről. Úgy látszott, hogy sem az európaiak, sem az arabok nem adtak hírt róla.

Hogyan lehetséges ez? Az új csillagnak 1054 júliusában, amikor a legfényesebb volt, nagyon feltűnőnek kellett lennie a virradat előtti órákban. Talán minden európai aludt, esetleg erősen borult volt az ég. Vagy, ha a csillag látható volt is, az a pár ember, aki ébren volt és látta, összetévesztette a Vénusszal. Azoknak pedig, akik azt gondolták: „De hát ez nem lehet a Vénusz!”, talán Arisztotelész és az isteni teremtés tökéletessége jutott az eszükbe, és félősen elfordították a tekintetüket.

Az utóbbi években azonban találtak egy arab följegyzést, amely, úgy tűnik, egy fényes új csillagot említ 1054-ben, és előkerült egy olasz kézirat is, amellyel ugyanez a helyzet.

Ez nagy megkönnyebbülést jelent. Közöttünk, akik a nyugati hagyományokon nevelkedtünk, akadhatnak olyanok, akik úgy érzik: ha nincsenek európai beszámolók, akkor az a csillag valójában nem is létezhetett. Könnyebb elhinni azt, hogy valami távoli idegenek fantáziáltak, mint azt, hogy az európaiak nem látták, ami az orruk előtt volt. Ámbár, ahogy később majd kifejtem, még ha nyugati beszámolók nem lettek volna, akkor is szilárd bizonyítékunk lenne arra, hogy a kínai és a japán csillagászok följegyzései megbízhatóak.

1181-ben a kínai és a japán csillagászok ismét egy új csillagot jeleztek, ez alkalommal a Kassziopeia csillagképben, amely az egész északi féltekén világosan látható volt. Fényessége viszont csak akkorára növekedett, mint a Vegáé (ez a második legfényesebb csillag az északi égbolton), és Európában észrevétlen maradt.

Ezután négy évszázadon keresztül nem észleltek új csillagot. Amikorra a következő föltűnt, a körülmények már egészen megváltoztak. A kínai és a japán csillagászok ugyanolyan ügyesek voltak, mint régen, csakhogy közben Európában is megtörtént az újjászületés. Most az európai tudomány vezette a mezőnyt.

Az első nóva

Nikolaus Kopernikusz (1473–1543) lengyel csillagász 1543-ban adta ki azt a könyvet, amelyben a bolygók helyzetének előrejelzéséhez szükséges matematikát írta le. Ebben föltételezte, hogy a Föld a Merkúrral, a Vénusszal, a Marssal, a Jupiterrel és a Szaturnusszal együtt a Nap körül kering. (A Holdat továbbra is úgy tekintette, mint ami a Föld körül kering.) Ez a föltevés jócskán leegyszerűsítette a dolgot, és minden addiginál használhatóbb bolygótáblázatokat eredményezett, noha Kopernikusz még ragaszkodott ahhoz, hogy a bolygók körpályák kombinációin mozognak.

A könyv, amely Kopernikusz élete végén jelent meg (állítólag a frissen kinyomtatott példányt a halálos ágyán adták a kezébe), éles vitát váltott ki. Nagyon kevesen akarták elhinni, hogy a hatalmas és súlyos Föld irdatlan sebességgel száguld az űrben, hiszen ezt a mozgást egyáltalán nem lehetett érzékelni. Legalább fél évszázad telt el, mire a csillagászok elfogadták ezt a „heliocentrikus” elméletet, jóllehet időközben Hipparkhosz és Ptolemaiosz világképe alaposan megrendült.

Kopernikusz könyvének megjelenése után három évvel született Svédország legdélibb tartományában, amely akkor Dániához tartozott, Tycho Brahe (1546–1601). Először jogot tanult, de tizennégy éves korában megfigyelt egy napfogyatkozást, és ez (önmaga és az asztronómia szerencséjére) a csillagászat felé fordította érdeklődését.

A nagy alkalom 1572-ben érkezett el számára, amikor huszonhat éves volt, és még senki sem hallott róla Európában.

Mindaddig az európaiak (a csillagászokat sem kivéve) semmit sem tudtak az új csillagokról. A Hipparkhosz új csillagáról szóló megbízhatatlan történetet egyszerűen figyelmen kívül lehetett hagyni, mint afféle ókori mesét, hiszen Ptolemaiosz sehol sem említi. Az a néhány utalás, amely egy vagy két nyugati krónikában az 1006. és 1054. évi új csillagokkal kapcsolatban szerepel, annyira homályos, hogy az 1500-as évek csillagászai nem is tudhattak róla.

És persze azt is biztosra vehetjük, hogy egyetlen európai csillagász sem hallott a kínaiak, koreaiak, japánok által összegyűjtött följegyzésekről.

1572. november 11-én aztán Tycho Brahe, nagybátyja kémiai laboratóriumából kisétálva, egy olyan új csillagot vett észre, amelyet azelőtt sosem látott. A Kassziopeiában volt, magasan az égen, és fényesebben ragyogott, mint a jól ismert csillagkép bármelyik tagja. Ha valaki úgy ismerte a csillagtérképet, mint Tycho, annak számára semmiképp sem maradhatott észrevétlen.

Akárcsak az 1054. évi, a Kassziopeia új csillaga is jóval fényesebb volt a Vénusz maximális fényességénél. Egyetlen csillagász sem téveszthette össze vele, mert messze kívül esett az állatövi csillagképek sávján, távol minden olyan helytől, amelyen bolygó valaha is tartózkodott.

Rendkívüli izgatottságában Tycho minden arra járót megkért, nézze meg a csillagot, hátha valaki meg tudja mondani, hogy ott volt-e az előző éjjel is.

A megkérdezettek mind azt mondták, hogy látják az új csillagot, Tycho látásával tehát nem volt baj. Arra viszont egyikük sem tudott válaszolni, hogy ez egy új csillag vagy sem, illetve ha az, akkor mikor jelent meg először. Fényesen ragyogott, de bárki azt mondhatta volna, hogy életének akár minden éjszakáján ott lehetett már.

Tycho azonban meg volt győződve, hogy semmi hasonló nem volt az égen, amikor utoljára látta. De amíg a nagybátyja laboratóriumában kémiai kísérletekkel foglalatoskodott, egy időre felhagyott az égbolt megfigyelésével. Nem esküdhetett meg rá, hogy ez a csillag nem volt ott már a múlt éjjel, vagy akár számos, azt megelőző éjszakán. (Érdekes, hogy egy német csillagász, Wolfgang Schuler már november 6-án, virradat előtt észrevette az új csillagot, öt nappal korábban tehát, mint ahogy Tycho látta.)

Tycho most valami olyat tett, amit csillagász addig soha: módszeres éjjeli megfigyeléssorozatba fogott. Korábbi németországi tartózkodása alatt néhány kitűnő eszközt készített, és most azonnal használatba vette az egyiket. Ez egy nagy szextáns volt, amellyel megmérte az új csillag és a Kassziopeia többi csillagának szögtávolságát. Műszereit gondosan hitelesítette, hogy a megépítésük közben elkövetett bármilyen hibát korrigálhassa, és a légköri fénytörést is figyelembe vette (ő volt az első csillagász, aki ezeket megtette). Minden megfigyelését és azok összes körülményeit pontosan följegyezte.

Távcsöve nem volt, hiszen azt csak harminchat évvel később fedezik majd föl, mégis tekintélyt szerzett magának mint a csillagászat történetének legjobb távcső előtti megfigyelője. Való igaz, az új csillaggal kapcsolatos megfigyelései mindennél, talán még Kopernikusz új elméleténél is jobban jelezték a modern csillagászat hajnalát.

Az új csillag a Sarkcsillag közvetlen közelében volt, így olyan kis körökben kerülte meg azt, hogy sosem bukott a látóhatár alá, mindig az égen maradt. Ezért Tycho Brahe az éjszaka bármely órájában megfigyelhette. És elképedve vette észre: olyan fényesen ragyog, hogy még nappal is látható.

Azonban elég rövid ideig maradt ilyen fényes; éjszakáról éjszakára halványabb lett. 1572 decemberében már nem volt fényesebb, mint a Jupiter, 1573 februárjától alig volt látható, és 1574 márciusában eltűnt. Tycho megfigyelései szerint 485 napig volt az égen. A kínai és a koreai csillagászok is észlelték az új csillagot, de nem mérték meg olyan pontosan a helyzetét, mint ő. Kezdtek lemaradni az európaiak mögött.

Mi volt ez az új csillag? Légköri jelenség, aminek lennie kellett, ha az ég tökéletességébe és változatlanságába vetett arisztotelészi hit helytálló? De helyén maradhat-e 485 napig egy légköri jelenség? Méghozzá pontosan ugyanazon a helyen, hiszen Tycho gondos mérései sem tudtak egész idő alatt semmilyen mérhető elmozdulást megállapítani a csillagkép többi csillagához képest!

Tycho megpróbálta közvetlenül meghatározni a távolságát. Ez az égitest parallaxisának mérésével oldható meg – vagyis azt kell megnézni, hogyan változik a látszólagos helyzete más, távolabbi testekhez képest, ha különböző helyekről nézzük.

A Holdnak, a hozzánk legközelebbi égitestnek kicsi ugyan a parallaxisa, mégis elég nagy ahhoz, hogy távcső nélkül meg lehessen mérni. Azt Hipparkhosz óta tudták, hogy távolsága a Föld átmérőjének a harmincszorosa, így a Hold mai hosszúságegységben kifejezve körülbelül 380 000 kilométerre van a Földtől.

Bárminek, aminek a Holdénál kisebb a parallaxisa, távolabb kell lennie tőlünk, és az égbolthoz kell tartoznia. Az új csillagnak olyan kicsi volt a parallaxisa, hogy Tycho minden erőfeszítése ellenére egyáltalán nem volt mérhető. Ezért nem lehetett légköri jelenség: ugyanolyan csillag volt, mint bármely másik.

Tycho ezt annyira fontosnak tartotta, hogy hosszas habozás után elhatározta: könyvet ír róla. Tycho Brahe nemesembernek tekintette magát, és abban az időben egy nemes nem ereszkedhetett le odáig, hogy alacsonyabb rangú halandóknak magyarázzon. Csak fölfedezésének óriási jelentősége vitte rá, hogy mégis ezt tegye.

1573-ban megjelent könyvét, mint tudományos műveknél szokás volt, latinul írta. Nagy alakú könyv volt, de nem valami hosszú; mindössze ötvenkét oldal. Meglehetősen tekervényes címének többnyire a rövidített változatát emlegetik: De Nova Stella (Az új csillagról).

A könyv sok mindent tartalmazott az új csillag asztrológiai jelentőségéről, mivel Tycho, korának legtöbb csillagászához hasonlóan, szilárdan hitt a csillagjóslásban. Túl az asztrológián, Tycho leírta az új csillag fényességét, valamint azt, hogy hogyan halványult hétről hétre. Megadta a helyzetméréseit, és a környező csillagokat ábrázoló rajzon bejelölte az új csillag helyét, úgyhogy az emberek pontosan el tudták képzelni, mit is látott.

S ami a legfontosabb: elmagyarázta, hogy a csillag helyzete sosem változott, és hogy nem volt mérhető parallaxisa. Csillag volt tehát, egy új csillag. Az égbolton valami letagadhatatlan változás ment végbe.

A könyv szenzációt keltett, hiszen ez a görög csillagászat végét jelentette. Bármiféle, az égbolt állandóságát és tökéletességét valló elképzelést a sutba kellett dobni. S valóban, 1577-ben ragyogó üstökös tűnt föl, amely mozgott a csillagokhoz képest, de Tycho kimutatta, hogy ennek sincs parallaxisa. Így kiderült, hogy még az üstökösök is távolabb vannak, mint a Hold, tehát égi, nem pedig légköri jelenségek.

Amint a könyv megjelent, Tycho Brahe egy csapásra Európa leghíresebb csillagásza lett. A címben szereplő „nova” (jelentése: „új”) szót pedig elkezdték használni az új csillag és minden további új csillag megnevezésére. Ettől fogva nevezzük az égbolt új csillagait nóváknak.

A „nova” többes száma a latinban „novae”, és Tycho után hosszú ideig valóban így is használták. Manapság azonban egyre kevesebben vagyunk latinos műveltségűek, ez az oka, hogy a „nóva” többes számát már majdnem mindig „nóvák”-ként képzik. (Pedáns lelkemet kissé sérti is, hogy így járok el, de többes számként magam is a „nóvák” alakot fogom használni ebben a könyvben.)

További nóvák

Tycho nóvájának az lett az egyik következménye, hogy sok csillagász (ahelyett, hogy továbbra is a bolygókra összpontosított volna) alaposabban vizsgálni kezdte a csillagokat. Egy nóva fölfedezése nyilvánvalóan bárkit híressé tehetett, így egyetlen emberöltő alatt kiderült, hogy az állócsillagok körében egyáltalán nem is olyan ritkák a változások.

1596-ban Tycho egyik barátja, David Fabricius (1564–1617) német csillagász a Cet (latinosan: Cetus) csillagképben azonosított egy csillagot, amely korábban nem volt ott. Hármas magnitúdójú, tehát csak közepes fényességű csillag volt. De a csillagászok többé már nem hagyták, hogy bármi is túljárjon az eszükön.

Tényleg új csillagról van szó? Ezt nem volt nehéz eldönteni, csak folytatni kellett a megfigyelését. Idővel az új csillag elhalványult, majd eltűnt. Fabricius pedig annyira biztos volt a dolgában, hogy egy közleményben hírül adta: valóban nóvát fedezett föl.

A következő nóvával Johannes Kepler (1571–1630) német csillagász is kapcsolatba került.

Kepler Tychónál dolgozott mestere utolsó éveiben. Tycho sok évet töltött a Mars mozgásának gondos mérésével, remélve, hogy ezeket a megfigyeléseket föl tudja használni a bolygópályákkal kapcsolatos kompromisszumos álláspontjának igazolására. Meg akarta mutatni, hogy a Merkúr, a Vénusz, a Mars, a Jupiter és a Szaturnusz mind a Nap körül, a Nap viszont bolygóival együtt a Föld körül kering.

Amikor Tycho 1601-ben meghalt, összes följegyzését Keplerre hagyta, abban a reményben, hogy asszisztense ezekkel fogja megalapozni a „Tycho-féle rendszer” bizonyítását.

Ezt azonban Kepler természetesen nem tudta igazolni. Amit 1609-ben igazolt, az az volt, hogy a Mars nem egy körön, nem is körök valamilyen kombinációján mozog a Nap körül, ahogy Platón bizonygatta, és ahogy minden későbbi nyugati csillagász (Kopernikuszt is beleértve) föltételezte. Ehelyett a Mars egy olyan ellipszispályán halad, amelynek a Nap van az egyik fókuszában. Továbbmenve Kepler kimutatta, hogy valamennyi bolygó pályája ellipszis alakú.

Ezzel Kepler végre megadta a Naprendszer helyes leírását. Az ő rendszere, nem pedig Kopernikuszé fedi a valóságot. Az ezt követő majdnem négy évszázadban a csillagászok nem változtattak alapvetően Kepler elméletén. Teljesebb elméleteket dolgoztak ugyan ki, újabb bolygókat fedeztek föl, de az ellipszispályák megmaradtak, és egészen biztosan meg is fognak maradni.

1604-ben, még mielőtt Kepler teljesen kidolgozta volna rendszerét, egy új csillag lángolt fel a Kígyótartó (latin nevén: Ophiuchus) csillagképben. Fényesebb volt, mint Fabricius nóvája, de közel sem olyan ragyogó, mint Tychóé. Az 1604. évi nóva körülbelül olyan fényes volt, mint a Jupiter, és talán ötödolyan fényes, mint a Vénusz maximális fényessége.

Mégis meglepő látvány volt az égen, amelyet addigra már teljes egészében átkutattak a csillagászok. Kepler is, Fabricius is hétről hétre gondosan mérte az 1604. évi nóva helyzetét és változásait. Ez egy teljes évig tartott, mielőtt eltűnt volna.

Így az 1572 és 1604 közötti, egyetlen emberöltőt alig meghaladó harminckét év alatt három nóvát figyeltek meg, amelyek közül kettő eléggé fényes volt. Mind a három látványos tünemény volt, ha nem is annyira ritkák, mint ahogy megfigyelőik képzelték.

Tartalom

Új csillagok

A változatlan égbolt

Változás a csillagok világában

A kínaiak „vendégcsillagai”

Az első nóva

További nóvák

Változékony csillagok

Látjuk a láthatatlant!

Mozgás és távolság

Nóvák a modern korban

Milyen fényes? Mennyire gyakori?

Kis és nagy csillagok

A napenergia

Fehér törpék

Vörös óriások

A kettőscsillagok és az összeroppanás

Még nagyobb robbanások

Túl a Galaktikán?

Az S Andromedae

Az Androméda-galaxis

Szupernóvák

Ami a törpéknél is kisebb

A Rák-köd

Neutroncsillagok

A röntgensugarak és a rádióhullámok

Pulzárok

Különféle robbanások

Az I-es és a II-es típus

Fekete lyukak

A táguló világegyetem

A „big bang”

Az elemek

Miből áll a világmindenség?

A hidrogén és a hélium

Szökés a csillagokból

Szökés katasztrófával

A csillagok és bolygóik

Első generációs csillagok

Második generációs csillagok

A bolygók keletkezése

A föld kialakulása

Az élet és az evolúció

A fosszíliák

Az élet létrejötte

A fajfejlődés

A genetika

A nukleinsavak és a mutációk

A gének szerkezete

Hogyan változnak meg a gének?

Mutációt kiváltó tényezők

A kozmikus sugárzás

A jövő

A Föld mágneses tere

A „nagy kihalások”

A világűr

A soron levő szupernóva

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Rajdhani – SIL Open Font License
Ubuntu – Ubuntu Font Licence