A fordítás alapját képező kiadás:

Juhani Karila

Pienen hauen pyydystys

Siltala, 2019

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

G. Bogár Edit

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978-963-551-058-0

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Juhani Karila

© Hungarian translation 2021, G. Bogár Edit

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

BEMUTATKOZÓ KÖR

Közeledünk a sztratoszférából a tavacskához.

Először Lappföldet látjuk meg. Részei: 1) Az izgalmas Nyugat-Lappföld. Ylläs, Levi meg a többi síparadicsom, meänkieli nyelv (a mi nyelvünk), no és a festők: Mukka, Palsa és Särestöniemi. 2) Az egzotikus Észak-Lappföld. Számik (lappok), tarhegyek és az ott vándorló rénszarvascsordák, az Inari-tó és a benne úszkáló sarkvidéki szamlingok. 3) Az ostoba Kelet-Lappföld. Mocsár és szúnyogok. Senkit sem érdekel.

Kivéve minket.

Itt szállunk le, bár a szél ellenünk dolgozik. Nem lehet igaz. Még a földgolyó is nyugaton akar tudni minket.

Én azonban megalkottam a saját természeti törvényemet.

Fentről jöttünk, csak hogy értsd. Lappföld nagy. Még Sodankyläből is majdnem öt órát vágtat az ember kocsival, míg eléri a Jeges-tengert. Ezt felejtsük is el, az autózás nem jó a mérésre. Nem vagytok sokan. Ház sincs sok. Ember sem. Kietlen helyek vannak. Zavaros ingoványok, mintha csak valami fölösleg volna, amit isten odacsapott az Északi-sarkkörtől észak felé körbe mindenhova azután, hogy máshol gyepet és homokfövenyeket és esőerdőket telepített. Komplett idióta ez az isten. Na jó, ez túlzás volt részemről. A felföldek szépek. De minden egyéb! Egyáltalán nem panaszkodom. Itt nincs senki, vagyis hely van bőven. Lappföld eszméje a méret és az üresség egyesülése a szakadozott fenyőkkel lyuggatott horizonton, amelynek iszonytató sivársága az embereket némaságra ítéli, a mítoszokat pedig erősen életben tartja. A mítoszok, azok félelemmel táplálkoznak. Tőlük sűrűsödnek a szörnyek, akik úgy vándorolnak a mocsarakban, mint a hajdan beindított gépezetek, amelyeket már senki nem tud többé kikapcsolni. Ott úszkálnak a sötét vizekben. Ott gubbasztanak a födémekben. Kerek szemük úgy világít, mint a baglyoké. És a távolban, a falvakon túl, az erdők, a nyílt mocsarak és tavak mögött, a tarhegyek tetejéről a névtelen lények szemmel tartják a birodalmukat és a házak sápadt fényeit.

A Kemijoki mellékfolyójára, a Kitinenre fókuszálj. Vuopiónál két öböl válik ki belőle, a Kis-Uopaja és a Nagy-Uopaja. Az utóbbi a világunk. Kicsi és kerek. Mély. A meder alján növekednek a farönk méretű csukák… A Nagy-Uopaja közepén van egy sziget, a Manolaissaari. Ott jár Moukku-Olli, a nyughatatlan, áldatlanul eltemetett lélek. De nem megyünk oda, egy kissé oldalra veszem az irányt. A Nagy-Uopajába torkollik egy kis patak, és azt gondoltam, hogy amellett szállunk le kecsesen, mint a pillangók. Vagy becsapódunk. Hamarosan – ploccs! A mocsárba júniusban puhán lehet belepottyanni. Hagyd, hogy kihúzzalak az iszapból, hóóóó-cupp! Aztán egy rendes pofon, csatt!

Üdvözlet a világban! Ne engem nézz, hanem körbe. Tökéletes. Egy rigó zajosan csakkogva és csettegve énekel a fenyő egyik ágán, közvetlenül alatta, a süppedős mocsárból fekete szúnyogfelhő emelkedik.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

Idegesítő hang, nem gondolod? De hozzá lehet szokni. Te jó ég, ne töröld le az iszapot! Nagyon jól véd.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

Gyerünk, kövessük a patakot, azt a mozgó löttyöt a fűszálak között. A mókás molnárpoloskák. Próbálj a fűcsomókra lépni! Meghajlanak a csizma alatt, valóban, de meg is tartanak, nem úgy, mint ami köztük van, ott akár combig süppedhet a láb a mocsárba. Aztán nagy hanggal előrontanak az ingovány mumusai, lerángatják a csizmát a lábadról, és a talpadon próbálgatják a fogaikat. Nem éppen kellemes érzés. Egyszer Saukkoaapában… Na, most a vérszívók elértek minket, és felmásznak ránk. Nézd csak, milyen szánalmasak, ahogy szurkálnak a fullánkjukkal. Ne csapkodj! Nem jutnak át. Az iszap megkötött, és olyan, mintha kabát lenne rajunk.

Köszönd a szerencsédnek, hogy egyáltalán nincs a közelben csíkoslábú. Az olyan nagy, mint egy helikopter. Az ilyen bitang felkap egy felnőtt embert a felső légrétegekbe, a fullánkját egyenesen a szemébe szúrja, és kiszürcsöli a belső részeket. Leejti az így kiszárított fickót a füzesbe, a bőre meg ott marad lengedezni az ágakon, mint a kiteregetett ruha.

Jobbra, a meredély fölött látni Ylijaako házát. Már nem lakik benne senki, de nemsokára jönni-menni fog ott a népség.

Elhiszed, ha azt mondom, hogy egy hónappal ezelőtt itt másfél méteres víz volt? Tavasszal az olvadt vízből nagy tó keletkezik. Azon a ponton, ahol leszálltunk, egy héten át nagyszerűen lehet marénát fogni.

Látod azt a bemélyedést, ami úgy néz ki, mint valami ösvény? Azt a mi történetünk hőse csinálta. Ott pedig megint látszik a patakunk. Kövessük, mint a szivárványt, a végében van a kincs. De először még több füzes. Ez is kétfelé hajlott, mintha valaki folyosót vágott volna a bozótba, és valóban így áll a helyzet.

A füzes közepén találjuk a Perälampit. Sekély vízű, trágyától eutrofizálódott pocsolya, amelyben a bomlástermékek táplálják a sügérpopulációt. Akkorák, mint az edényfogó kesztyűk.

Szedd a lábad! Talán azt képzelted, hogy már megérkeztünk? Hát nem. A füzes után van még előttünk láp és mocsár. Meg ingovány. Végül még százméternyi vízparti rét.

Az ingoványban a fűcsomók csak cuppognak.

Néha úgy tűnik nekem, hogy a világ nem süllyed bele a tengerbe, nem is sivatagosodik el, csak egyszerűen elmocsarasodik. A mezőket elnyelik a mocsarak. Az útjelzőket, a körforgalmakat, a felhőkarcolókat mind-mind elnyeli a mocsár. Még a hegyeket és a dombokat is bekebelezi a mocsár, a tavak, tengerek és óceánok felszínén is mocsár képződik, akárcsak valamiféle utálatos betegség, a halak elől elzárva a napfényt, aztán Afrikából át lehet sétálni Amerikába egy egybefüggő, imbolygó, gyapjúsással teli mocsárvidéken, és az egész földgolyó egyetlen folydogáló, cirpegő és tocsogó zsombék lesz, ahol csak a szúnyogok zümmögése hallatszik, és az új értelmes lény hosszú, mechanikus lábbal közlekedik a vizenyőn.

De addig még van idő, én pedig örömhírrel szolgálok. Kezdünk célba érni. Bizony, ahhoz az előttünk megcsillanó kis tóhoz igyekeztünk egész idő alatt.

Üdvözlet, ez itt a Seiväslampi.

Ha a Perälampi sekély, hát ez meg irtózatosan sekély. Legfeljebb harminc centi. És még az is attól függ, hogyan értelmezzük. A vize sűrű, mint a krémlevesek, és valahol ennek a lének a közepén durcásan hallgat a csuka.

Ez tehát történetünk színpada, a mélyén a nyálkás főszereplő. Vagyis egy közülük.

Ezért jöttünk ide.

De figyelj csak! Hogyan kerül a csuka egy ilyen lapályos vizenyőbe? Ahogy mondtam, májusban itt tó van. Amikor a május áthajlik júniusba, a víz szintje apadni kezd. Apad, a jeges viszonyok közepette lelassult halak pedig nem fogják fel, hogy ideje lenne megmozdítani az uszonyaikat, és elhúzni a Kitinen folyóba. Némelyikük idióta módon ott marad a helyén, mint ahogy sokan mások is életük fordulópontján, és hamarosan azon veszik észre magukat, hogy egy pocsolya foglyai lettek. Akkor indul be az egyenes kieséses verseny: a halak elkezdik egymást felfalni. Ebben a tóban általában néhány csuka marad, egy sügérraj meg pár koncérhal. A koncérhalakat eszik meg először, aztán a kisebb sügérpéldányok következnek. És így tovább.

Végül egyetlen csuka marad. Szörnyű az élete. Ennivaló egyáltalán nincs, kénytelen a víz felszínén futkorászó bogarakat elkapni, és ha minden jól megy, olykor-olykor felbukkan egy lubickolni vágyó, ostoba pocok… A csuka nem tud mást tenni, mint lebegni és fogyni, és várni a halált.

Hallottad? Egy kocsi ajtaja csattant. A hősünk megérkezett Ylijaakóba. Ez azt jelenti, hogy készen vagyunk. Három napja van. Nekem már nincs egy másodpercem sem: kezdek belesüppedni a mocsárba. Köszönöm, de nincs szükségem segítségre, a süllyedés mintegy hozzátartozik a dologhoz. Csak vendég voltam itt, adtam néhány tanácsot. Megmutattam ezt-azt. És ne felejtsd –

ELSŐ NAP

1

A szerencsétlen eseménysorozat oda vezetett, hogy Elinának minden évben június 18. előtt ki kellett fognia a csukát a tóból.

Az élete függött ettől.

A lány június 14-én vágott neki autóval, amikor északon az ár biztosan levonult, és a tóba be lehetett menni gumicsizmában. Korán indult, és egész nap vezetett. Minél messzebbre jutott, annál kevesebb város, benzinkút és falu volt az út mentén. A fák is egyre alacsonyabbak lettek. Végül a falvak is eltűntek. Csak az erdő maradt.

Néha-néha egy kanyar mögül szemből felbukkant egy autó. Elina olyankor nagyot fékezett. A szembejövők kézjelekkel mutatták, hogy haladéktalanul meg kellene fordulnia.

Az útpadka mellett egy tábla figyelmeztetett: 40 kilométer múlva az adatforgalmi összeköttetések megszakadnak.

Elina egy nagyjából ötven méter széles határövezetbe érkezett, amelyet teljesen lecsupaszítottak. Közepén egy fehér őrbódé állt magányosan. Az út fölött le volt eresztve a sorompó. A lány odakormányozta a kocsiját a sorompó elé.

A bódé nyitott ablakán kihajolt egy szürke egyenruhás, szemmel láthatólag unatkozó határőr. Sötét izzadságfolt terjengett a hóna alatt. Bent a bódéban zúgott az asztali ventilátor. Elina letekerte a kocsi ablakát, és köszönt a határőrnek. Az azonnal litániába kezdett. Azt mondta, a finn állam nem tanácsolja, hogy továbbmenjen. Amennyiben mégis folytatja az útját, minden biztosítás hatálya megszűnik, és ő egyes-egyedül felel saját magáért.

– Én odavalósi vagyok – válaszolt Elina.

A határőr kinyújtotta a kezét, a lány átadta a személyi igazolványát, a határőr pedig megnézte. Ránézett Elinára, aztán megint a kártyára. Visszaadta a kártyát, és közölte, hogy látta már őt korábban is.

– Aha – felelte a lány.

– Pokoli meleg van – mondta a határőr. Azzal megfordult, hogy megnézze a bódé falán a hőmérőt. – Huszonnyolc fok árnyékban – kiabálta ki.

– Hűha!

– Sose vállaljon állami állást! – tette hozzá a határőr.

– Oké.

– Na. Hát akkor jó utat!

A sorompó felemelkedett, Elina elköszönésképpen integetett egyet, majd továbbhajtott.

A határövezet után az erdők újra megjelentek az úttest mindkét oldalán. Az út maga üres volt. Rálépett a gázra.

A verekedésben eltört a jobb lábának egyik ujja, ami most nagyon fájt.

A sarkkörön túl Elina elkezdte figyelni a visszapillantót, és ellenőrizte az út szélét. Ha a padka mentén sötét formákat látott, lelassított, míg biztos nem lett abban, hogy csak farönkök vagy gyökerek. Bekapcsolta a rádiót. Minden csatornán a rekordmelegről, bozóttüzekről és áradásokról beszéltek.

Egy kiszélesedő résznél leállította az autót, az erdő felé fordult, és csendben állt, szemét lecsukva. Két gerendát képzelt maga elé, amelyek a lélegzet ritmusára emelkedtek és ereszkedtek fel és le. Emelkedtek, ereszkedtek.

A szúnyogok pedig minden megállásnál egyre többen lettek.

Elhagyta Kuikkaniemit, és nem is pillantott a folyó meredek partja felé. A templomosfalu úgy bukkant fel az erdő közepéből, mint valamiféle álom. És el is tűnt, mint egy álom. Este tízkor érkezett Vuopióba. A nap még magasan volt, és a világot régi újságokhoz hasonlóvá színezte, sárgává és elhasználttá. Elina jobbra kanyarodott a híd felé, majd lassan áthajtott rajta. A szélesen hömpölygő folyó csillogott a napfényben. A híd után balra fordult, és a folyó mentén az otthona irányába tartott.

Az utolsó kanyar előtt balra van Asko és Efraim háza, aztán Pöllö nyaralója. Az ablakok sötétek voltak. Elina megtette az utolsó egyenes szakaszt. A végében egy tábla jelezte: Közút vége. Bekanyarodott Ylijaako udvarába. Négy épület tartozott ide. Az öreg szauna, apa gyerekkori otthona, más néven a régi oldal, a lakóépület és az istálló. Magas nyárfák sora szegélyezte az utat az udvarban. Elina leparkolt az istálló előtt, és kiszállt a kocsiból. Hallotta a szúnyogokat és a szőlőrigó mámoros dallamait. Meg a fenyőpinty egykedvű, szinte életunt hangicsálását.

A meredély szélén egy fenyő magasodott az öreg szauna és az istálló között, mint valami őrtorony a két világ, a száraz földterület és a mocsár határán, félrebillenve a mocsár felé, amely a meredek part aljában terült el vizenyősen, türelmesen.

* * *

Reggel Elina nagy zajra ébredt. Felkelt, kinézett az ablakon, és meglátott egy kakukkot. A nyárfán ült, kakukkolt, jelezte az élőknek a hátralévő éveket. Aztán elhallgatott, amikor Elina megjelent az ablakban, és el is repült.

Aztán az üres nyárfát nézte, átgondolta a napi tennivalóját, a csuka kifogását.

Éjjel a régi szobájában aludt. Volt benne egy ágy, egy könyvespolc, egy asztal meg egy szék. És semmi más. A ház többi részét odaadta Pöllőnek, hogy használja.

Leült az ágy szélére. Tenyerével megsimította a haját, ő maga borotválta le géppel három milliméteresre.

A hajvágás a rituálé része volt.

Kinyújtotta a jobb lábát, és nézegette a nagyujját, amely feketéllett, és be volt dagadva. Rosszabbul nézett ki, mint amilyennek érezte. De valamit tenni kell vele.

Kibicegett a folyosóra. Balra volt a nappali, amelynek a falaira Pöllö madarak élőhelytérképeit, vándorlási útvonalait, táblázatokat és vadkacsák úszóhártyáinak rajzait aggatta fel. Elina jobbra tartott, a konyhába. A fagyasztó tetejéről levette az egy héttel korábbi Lapin Kansa példányát, letépett belőle egy csíkot, a papírt pedig a fájó és a szomszédos lábujja köré hajtogatta. A szekrényben talált ollót, levágott vele egy darab textiles ragasztószalagot, megszorította a papír szélét, és összeragasztotta az illesztésnél. Igencsak masszív csomagocska lett.

Visszarakta az ollót a helyére. A szekrény ajtaján egy tereptérkép volt, amelyen Pöllö ceruzával kereszteket tett azokra a pontokra, ahol drómókkal találkozott.

Elina feltett egy kávét, kinyitotta a szellőzőablakot, és kinézett rajta. Este nem evett semmit, de ez megszokott dolog volt. Mindig az étvágya ment el elsőként. Az udvaron ugyanolyan madarak zajongtak-zsibongtak, mint tizenöt évvel korábban. Fenyőrigók, barázdabillegetők, fecskék. Ugyanazoknak is néztek ki, de persze más egyedek voltak. Megtöltötték az udvart, a fákat és az épületeket. Ha kinézett valaki az udvarra, és csak a madarakra gondolt, azok bizony mindenfelé ott voltak. A fecskék úgy röpültek ki az istálló padlásának ablakán, mint valami sugárhajtású gépek. A rigók ferdén csűrtek fel a magasba. Néhanapján dermedten a helyükön maradtak, és erősen hunyorítva lehetett csak megállapítani, vajon egy sárgolyó van-e az égen, vagy egy rigó.

Megitta a kávéját, és törékenynek, elesettnek érezte magát. Az apja valaha ugyanezen a helyen ült, keresztrejtvényt fejtett, amikor a padlón karmok kaparászását hallotta. Apa odapillantott, és meglátott egy menyétet. Úgy nézett a szemébe, mintha ő lenne a ház valódi gazdája.

– Mégis honnan tudja egy ilyen jószág, hol van az ember szeme? – csodálkozott apa.

Az anyja temetésén Elina megkérdezte az apjától, miért kellett a házat a mocsár mellé építeni. Apa azt mondta, hogy a rokonsága mindig is itt lakott, ezen a helyen, és hogy anyának ez az elhelyezkedés kifejezetten tetszett.

Mielőtt férjhez ment, anya alaposan ellenőrizte a vidéket. Térképet készített a környékről, belerajzolta az eljövendő házukat, vagyis ezt a házat, mégpedig kelet–nyugat irányban úgy, hogy a lakórészt mintha vízmértékkel illesztették volna a helyére. Anya elmagyarázta, hogy így az épület kiegészíti az ábrát, amelynek más részei a tájban már készen voltak. A folyó, az erdő és a hegyek.

Apa anyát bámulta. Az apró asszonyt, akinek rövidre nyírt, hollófekete haja, kicsi, szénfekete szeme volt, amely nem tükrözte a fényt.

– Hát… – mondta apa. – Miért is ne?

Annak idején együtt építették fel a házat. Egyszintes lett, hosszúkás. Egészen más, mint a többi ház a faluban, amelyekben a nagy lakóépület közepén állt a sütőkemence. Ebben az épületben egyáltalán nem volt kemence. Az a kis konyha, amelynek az asztala mellett ült most Elina, a lakást keresztülszelő folyosó része volt, annak a nyugati végében volt a nappali, keleti végében pedig a kazánház.

– Mint a vezérlőhelyiség és a motor – mondogatta apa Elinának gyerekkorában. – Űrhajót építettünk neked.

Éjszakánként a lány ébren feküdt az ágyában, figyelte a falakból meg a tetőből hallatszódó dobogást, dübörgést. Azt képzelte, hogy a hang az űrhajó motorjaiból jön, amelyek a sötétben lökték előre a hajót. Valójában a zajt az üreges falak belsejében szaladgáló egerek okozták. Már az első tíz év során majdnem az összes szigetelést kiették a falakból, így aztán apa telente reggeltől estig kénytelen volt újabb és újabb fahasábokat hurcolni a kazánházba.

Nyaranta az egereket méreggel irtották, vagy egérfogóval kapták el. Apa egyszer olyan csapdát készített, amelyet az egerek vonulási útjában a földbe ásott. Az üregbe beletett egy üres uborkásüveget, azt aztán félig megtöltötte vízzel. Az egerek rohangáltak, aztán belepottyantak az üvegbe. Reggel anya kiszedte a döglött rágcsálókat az uborkásüvegből meg az egérfogókból, a tetemeket ráhajította a földbe vájt pince kidudorodó tetejére, a füzikék és málnabokrok közé.

Az esti szürkület idején Elina, anya és apa a szaunában ücsörögtek, és a forró gőzzel teli helyiség ablakán keresztül nézegették, ahogy érkeznek a gatyáskuvikok meg a karvalybaglyok, megjelennek a vadetetésre használt mezőrész mögül, és szállnak rá a pince kerek tetejére.

* * *

Minden tette eszébe jutott egy szempillantás alatt.

A madarak elhallgattak.

Az óra nem ütött tovább.

A bűntudat az ismert, egyenletes, nyugodt erővel facsargatta a mellkasát. Pffffff.

Homlokát az asztalhoz nyomta, aztán ütemesen kopogtatta vele az asztallapot.

– A francba – mondta. – A francba, francba, francba.

Kiegyenesítette a hátát.

– No, hát akkor . Most már bele kéne fogni.

Felállt, és fel-alá kezdett járkálni a konyhában. Felemelte mind a két kezét, az ujjait maga előtt szétfeszítve megrezegtette őket, mintha csak az áram rázta volna meg.

Aztán leült a padlóra. Az oldalára fordult, de eldőlt. Megpróbálta a magzatpózt. Ettől sem lett könnyebb. Felkelt, átment a nappaliba. Kinézett az összes ablakon, aztán visszatért a konyhába. Megcsóválta a fejét.

– A francba. A rohadt francba, francba, francba.

Felvett egy ceruzát az asztalról, és azon gondolkodott, el lehetne-e törni. Aztán visszatette. Megígérte Pöllőnek, hogy soha többet nem tesz tönkre semmit.

Most a hűtőszekrény ajtajának támasztotta a homlokát. Az ajtó hűvös. Felemelte a fejét, aztán olyan erővel verte a hűtőhöz, hogy bent, a polcokon megcsörrentek az üvegek.

– A fenébe! – mondta a fejét fogva. – A rohadt büdös fenébe!

Felnevetett, odalépett a tükör elé, és így szólt:

– Naggggyon éhes vagy. Egyél valamit!

Zabkását főzött, és egy kanálnyit lassan a szájához emelt, mint ahogy a szenet szokás a kályhába. Visszament a saját szobájába, felvette vastag szövetből készült nadrágját, melynek a combrészén zsebek voltak. Megszagolgatta az előző napi blúzát. Még mindig füstszaga volt. Kidobta a szennyesbe, megkereste a szekrényben a régi, szürke, bő szabású ingét, és azt vette magára. Kiment a konyha melletti kamrába, szúnyogriasztót masszírozott szét az arcán, a tarkóján és a kezén.

A kazánházban megtalálta a gumicsizmáját, felhúzta, a fogasról leakasztotta a simléderes sapkáját, feltette a fejére, aztán kinyitotta az ajtót, és kilépett az udvarra.

* * *

Reggel kilenc óra volt, de a hőségtől elfásult méhek és marhabögölyök már most ott döngtek az udvaron, mélán és céltalanul. Nyomukban röpködtek a szitakötők, azokat pedig a fecskék követték. A fémesen csillogó döglegyek egyenes sort alkotva napoztak az istálló falán.

Elina bement az istállóba, hogy horgászbotokat keressen.

Odabent hűvös volt. A szúnyogok megörültek, hogy házhoz szállítják nekik a reggelit. Nagy szorgalommal röpültek rá a lányra, ő pedig agyoncsapta őket a karján meg a tarkóján.

Próbált mozgásban maradni. Ez segített. A szúnyogokon és a gondolatokon is, amelyek vártak a fejében egy szabad, nélkülözhető pillanatot.

Úgy döntött, egyúttal elintézi a csuka kifogását a tóból. A horgászbotokat a sílécek között kereste, de ott nem találta, aztán megnézte a karóknál, a madáretetők alatt és a robogók mögött. Minden tele volt különféle holmikkal. Amikor a levadászott állatok feldolgozása átkerült máshová, apa az istállóba vitt mindent, amire nem volt szüksége mindennap. Elég sok ilyen holmi volt, mivel az utolsó időkben apa nemigen csinált mást, csak ücsörgött a verandán, sörözött, és bámulta a mocsárt.

Odafent, a tetőn, a szelemen tövében füsti fecskék vertek fészket. A fiókák megbámulták Elinát, közben csipogtak.

Átment a tehénistállóba, a szúnyogok követték. Volt ott egy öreg vízbojler. Az áradás hozta az udvarba, apa megtisztította, és halfüstölőt csinált belőle. Régebben a falusiaknak szokása volt, hogy a hulladékokat lehurcolták a jégre, és hagyták, hogy a folyó magával vigye mindet, míg végül az alsó folyás mentén lakók bajlódtak vele. Tonnaszámra süllyesztettek a folyóba különféle tárgyakat. Vécécsészéket, hűtőszekrényeket, fagyasztókat, autókat.

A pergetőbotot megtalálta a veteményes védelmére szolgáló fátyolszövetek alatt. Volt egy csomag csali is, biztosan Pöllö hagyta ott.

De a bojlis bot nem volt sehol. Pedig azt akarta volna, mert azzal fél kézzel is be lehet dobni a csalit, ezenkívül rendes tempóban használhatók vele a könnyű műcsalik is, mint a tízgrammos Doppler-műhal vagy a Rapala. A pergetőbot hosszú nyele parafából készült, és egy-két helyen szét is töredezett. A bot közepén körbe volt tekerve ragasztószalaggal azon a ponton, ahol egykor eltört.

Elina meghajlítgatta a botot, úgy tűnt, a javítás jól tartja magát.

Megfelelő lehet.

A damilon készen állt a csukák által hullámosra harapdált drótelőke. Elina kinyitotta a ládát, kiválasztott egy kilenccentis wobblert, és felkötötte a zsinórra. Egy régi szemüvegtokba beletett még néhány csalit, kanalat és egy kis wobblert, a tokot pedig begyömöszölte a csizmája szárába. Kilépett az istállóból a hátsó udvarra, és a fehér felhőket nézte. Lassan, méltóságteljesen úsztak az égen, mint valamiféle mutálódott angyalok. Elina arra gondolt, még egészen jó nap lehet ebből.

Ebben bizony nagyot tévedett.

* * *

Az istálló mögötti udvarban csalán és füzike nőtt. Pöllö a bozót közepére egy keskeny folyosót vágott, Elina ennek mentén sétált. Az udvar fölött nehéz levegő terjengett. A lány egy régi slágert fütyült, az énekes rigó pedig válaszolt rá.

Az erdei deréce a csalánnal együtt világoszölden, egyenesen és buzgón türemkedett ki a földből. Két hónap múlva már Elinánál magasabbak lesznek mind, meghajlanak, és pirosló virágú fejüket az augusztusnak ajánlva fogják lelógatni. Aztán kisvártatva a tövüknél kezdve megbarnulnak, kiszáradnak, és állva halnak meg, hó hull rájuk, mint ahogyan az egész vidékre, sehol nem hallani egyetlen hangot sem, mindenfelé csak a hómező látszik, fölötte pedig a hold.

Az istálló mögött, az erdőszélen vezetett az út. Leereszkedett a meredek part alá, át a mocsáron és a füzesen a mezőkre, amelyek megmaradtak Kis-Uopaja és Nagy-Uopaja között. Elina rögtön a part alatt befordult az útról a mocsár felé, és belegázolt. Elhagyta a Perälampit, ahol hatalmas sügérek lestek zsákmányra. A Perälampit sűrű füzes szegélyezte, az ágak fehér és vörös csíkokat karcoltak a lány csupasz karjába. Jó érzés volt.

Elina csak ment. Néhány szúnyog felfigyelt rá, és kellemetlenkedve felé vették az irányt, ő pedig lecsapta mindet. A mocsár bűzlött. Száraznak látszott, de a csizmája minden lépésnél sok centire süppedt bele, a víz pedig csordogálva bugyogott fel a fű közül. A lába minden egyes felemelését éles cuppanás kísérte, mintha a végtagjai édes nyalókák lettek volna, amelyektől a mocsár kelletlenül megvált. Figyelte a jobb lábát, de a ragasztószalag szilárdan tartott. Különféle mocsári növényeken, tőzegmohán, mocsári molyűzőn és hüvelyes gyapjúsáson lépkedett. Rátaposott félcserjékre, amelyeknek szívós szárai fent is, lent is egymásba gabalyodtak, mint az elektromos vezetékek. Virágzott a tőzegáfonya. Rózsaszín virágai úgy csüngtek az apró, törékeny szárakon, mint a gyöngyszemek. Túl szépek ehhez a posványhoz. Helyenként kidomborodva kisebb csoportokat alkottak, Elina ezeket célozta meg, mivel alattuk a föld szilárd volt. Haladás közben meg-megállt. Meleg időben az ingovány mumusai gyorsabban haladnak, mint általában szoktak, de hál’ istennek még ez is elég lassú volt.

Mindenki tudta, hogy a széles, nyílt mocsáron átkelő jávorszarvasok és rénszarvasok olykor belesüllyednek a vízzel telt mélyedésekbe, ahol aztán az ingovány mumusai beleássák magukat az elhullott állatok zaftos tetemeibe.

Milyen fáradságos volt életben maradni és teljesíteni az élethez hozzátartozó értelmetlen feladatokat, mint azt, ami éppen folyamatban volt. Mennyivel könnyebb lett volna a tőzeg alatt jéghidegen aludni.

Most a böglyök is kiszagolták Elinát, és elkezdtek körözni körülötte. A felhők színjátékba fogtak az erdő fölött, átalakultak, neki pedig az jutott eszébe, hogy ő nem is mozgott, csupán az idő, és ő maga, akárcsak a mumusok és a felhők is, csak állóképek sora. Aztán már a kis tó partján volt.

* * *

A tó most is ugyanolyan bűzlő lyuk volt a mocsárban, mint korábban is. Közepén tizenkét szál, beteges kinézetű nád nőtt. A víz tele volt barna szeméttel, amely toronyként emelkedett a felszínre.

Reggel volt, és elvileg kifejezetten rossz időjárás a horgászathoz. Elina kinyitotta a pergetőorsón a felkapókart, háta mögé emelte a botot, és nagy ívben meglendítette. A villantó elrepült, és belecsobbant a vízbe, úgy egyméternyire a nádastól.

Hagyta, hogy a csali lebegjen. Ha a csuka életben van – és mindig életben volt –, akkor nehézkesen a hang irányába fordul, mint egy régi tengeralattjáró.

A magányos csuka rendszerei lassan indultak be. Már napok óta nem evett semmit, csak félálomban feküdt a fenéken, az iszapban, most azonban remény töltötte el, és a végletekig megerőltette az érzékeit. Uszonyait rezegtetve, hatalmasra nyitott szemmel méregette a víz és a hordalék egyvelegét, és azon töprengett, vajon valami ételféle jelenik-e meg benne.

Elina megrántotta a horgászbotot. A villantó tíz centit előreszökkent, plotty hangot adva megfröccsentette a vizet.

A vízben a nádas mögül indulva egy csík rajzolódott ki, a lány pedig nem csinált már semmi mást, hiszen a csuka most tudta, hogy van a cél. A víz fröcskölt, a csali eltűnt. Elina megrántotta a botot. A csuka megvolt.

Nagyjából egykilós lehetett, és pontosan azt tette, amit a csukák szoktak: húzni kezdett. Először balra, aztán jobbra. A lány megforgatta a botot, a damillal kilencven fokos szöget bezárva tartotta. Megszorította a féket. A csuka kénytelen volt a bot teljes ereje ellen dolgozni.

A víz fröcskölt, a hal fáradt.

Elina fél kézzel tartotta a botot. A másikkal a sapkáját fogta, és hozzáütötte a combjához. Egy egész döglöttrovar-gyűjtemény potyogott bele a mocsárba. Ő visszatette a sapkát a fejére, és nekilátott feltekerni a damilt az orsóra. Amikor a csuka egy méterre volt, megemelte a botot, hogy kiemelje a halat a vízből. A zsineg akkor szakadt el.

Reccs.

A felhők siklottak a tó fölött.

Kezébe vette a damil végét, megvizsgálta. Átlátszó volt, és egyenetlen. Letekert még egy keveset az orsóról, mindkét kezével megfogta, és ellenkező irányokban meghúzta.

Hssss.

Azon gondolkodott, mikor cserélte utoljára a zsinórt ezen az orsón. Nem emlékezett rá.

Ez volt az első igazi visszaesés ez alatt az öt év alatt. A csuka régebben mindig megvolt az első dobásra.

Elina kicsit fellelkesült.

Rákötötte a 16 grammos, kanál formájú Krokodil-villantót egyenesen a zsinórra. Kétszer áthúzta a damil végét a villantó karikáján, és tanácstalanul nézte az így született hurkokat. Hogyan is kell ezt felkötni? Elkezdte körbeforgatni a damilt a damil körül. A keze tudta a módját.

Mind a két kezére szüksége volt, ami jó alkalom lett a böglyöknek. Az egyik Elina csuklóján próbálgatta éles rágóit. Megcsípte. A lány megnyálazta a csomót, és egy határozott, nyugodt mozdulattal szorosan meghúzta.

Aztán egy csontgombbal leütötte a bögölyt.

Elina rövidre harapta a zsinegdarabot, a csalit a bot hegyének közelébe tekerte, hátralendítette a botot, majd bedobta. A csuka azonnal ráharapott.

– Te sem tanultál semmit – mondta neki a lány.

Ez alkalommal rendesen ki akarta fárasztani a halat. Alapos akart lenni, és csak kevéssé ellentartani. Annyira, hogy a zsinór tartson, de a halnak küzdenie kelljen. Az volt a terve, hogy teljesen felszámolja a csuka még meglévő erejét, kitartását és életbe vetett hitét, hogy aztán a partra sodródjon puszta közönyében, figyelmetlenségében. És akkor ő majd lekuporodhat, könnyen és gyorsan, mint a földre ejtett bolti blokkot, kiemeli a halat.

Lazára engedte a féket. A csuka húzni kezdett, a tó közepére, a fék pedig surrogott, ahogy a damil futott.

Két dolog aggasztotta. Ha a csuka mélyen benyelte a csalit, akkor akár ketté is haraphatta a zsinórt. Másrészt pedig úszás közben a hal megtekerheti a damilt a tó közepén lévő nádas körül, és akkor a zsineg megfeszül, ő pedig elveszti a kapcsolatot a csukával. Ilyenkor egyetlen erősebb rántástól is elszakadhat a zsinór.

Csak az utóbbit tudta befolyásolni.

Elina egyenesben tartotta a damilt maga és a hal között, és körbesétálta a tavacskát a csuka mozgásirányának megfelelően úgy, hogy soha nem került a nádas túloldalára. A csuka az óramutató járásával megegyező irányban úszott. A lány csak járkált, és a hal közelségét olyan kellemes gondolatnak érezte, amely hamarosan be fog következni. Hangosan beszélt, hogy megőrizze türelmét és önuralmát. Elmagyarázta magának minden lépését és a csuka rándulásait.

Elinát a rovarok most már nem hagyták nyugton egyetlen pillanatra sem. Az izzadságtól teljesen nedves volt a tarkója és a keze, leöblítette a rovarmérget, a szúnyogok pedig támadtak. Rátelepedtek, és hajlékony szívókájukkal kitapogatták a megfelelő pontot. A szúnyog szájszerve hat részből álló, különleges eszköz. Kívül van rajta két lyukasztó, aztán következnek a feszítő részek, amelyek nyitva tartják a lyukat, közöttük pedig egy cső, amellyel a szúnyog a vérbe pumpálja alvadásgátló nyálát. Van még aztán a szívószálszerű cső. A szúnyog szívja a vért, kiválasztja belőle a vizet, amelyet hátul cseppekben ereget ki.

Ezekből a mesterien összeállított vérpumpáló és szaporodó berendezésekből több száz támadt rá Elinára.

A szúnyogok között röpködtek a böglyök, a vakítóan zöld szemű pőcsikek sebesen, fürgén és hangtalanul, körülöttük a pedig a marhaböglyök. Szárnyas, fekete pöckök. Próbalandolást végeztek rajta, átvizsgálták az ingét, a nadrágját és a sapkáját. A böglyök bőrt kerestek. Beásták magukat a hajba a sapka széle felől, belevágtak a fejbőrbe, és ettek. Versenyeztek a jó helyekért Elina karján és csuklóján. A szájukban kitintőröket hordtak, amelyekkel addig fűrészeltek, míg a vér felbukkant, akkor aztán belenyomták pofájukat a sebbe. A böglyök sátán teremtette, mozgó zsebkések voltak, hiszen még kanaluk is volt, hogy kimerhessék a vért. A legyek szőrös, sötétlő potroha lüktetett, megtelt vérrel, a rovarok pufókok lettek. Amikor készen voltak, elnehezülten elrepültek a megfelelő petelerakóhely felé, amilyenek például a vízparti füves részek, amelyek a hasonló terepen mindig megtalálhatók voltak a közelben.

A böglyök körül pattogtak a csillogó, kékes acsák. Ezek fentről rávetették magukat a böglyökre, erős lábukat rácsként görbítették köréjük, aztán behabzsolták őket. A szitakötők úgy ölték meg a böglyöket, hogy a fejükbe haraptak, ezután leereszkedtek egy fűzfaágra, és ott fogyasztották el áldozatukat. A legnagyobb acsák soha nem szálltak le. Egy helyben zúgtak-zümmögtek, méltóságteljesen és rémisztően, ott rágtak, és onnan figyelték a környezetüket minden irányban látó szemeikkel. A böglyökből a szárnyak kivételével mindent befaltak.

Elina a szabad kezével ütötte le a szúnyogokat és böglyöket. Beleütögette a rovarokat a kezébe, nadrágjába és az ingébe. A bal keze feketére színeződött a kitintől és a belső szervektől. A maradványokat beletörölte a nadrágjába, rovartemetőt csinált belőle. Közben csak járkált, megszakítás nélkül rótta a zsákmányszerzés és halál útjait a tó körül. A lábujja sajgott. Kissé megingott, közben kénytelen volt a szabad kezével támaszt keresni a mocsárban, olyankor a böglyök és a szúnyogok háborítatlanul le tudtak csapni rá, megcsípték, kanalaztak és habzsoltak belőle.

Körben mindenfelé, a fűben, a fenyőkön, a gallyakon rengeteg ganajtúró és más bogár mászott, amelyek mind a saját fajuknak elrendelt módon kerestek sikeres boldogulást. Harcoltak, néhányan belepottyantak a tóba, és verdestek, egy másfajta őselem irgalmára szorulva. Ekkor jelentek meg a molnárpoloskák. Belemélyesztették rágóikat az áldozataikba, kiválasztották azt az enzimet, amely lebontja a rovarok belső szerveit, ezután pedig a poloskák kiszívták a nedveket. Olyanok voltak, mint valami vékony szálakból összeragasztott asztali díszek, amelyeket egy rosszindulatú átok életre keltett, és mind-mind belenyomták a szívócsövüket az áldozatukba, szürcsöltek, aztán csak a puszta vázat hagyták maguk után. Ha a vízbe valamilyen valóban nagy teremtmény esett bele, mint például egy bögöly, arra akár tíz molnárpoloska is rátámadhatott, körbevették, és hiénákként lakmároztak belőle.

Olykor-olykor madarak szálltak a fákra, amelyeket aztán többé nem lehetett látni.

A molnárpoloskák alatt mozgott a csuka. A feje széles volt, mint egy krokodilé, a törzse a farokúszója felé buzogányhoz hasonlóan elkeskenyedett. Sötétlőn és egyenesen haladt ködösen zavaros világán keresztül. Rugalmas testét meggörbítette, majd kiegyenesítette egy erőteljes, de visszafogott csapással, így siklott. Milyen gyönyörűen, apró mozdulatokkal haladt! És milyen otrombán caplatott mögötte Elina nehézkes lépéseivel!

Nedves volt az izzadságtól és a vértől. A hajában szúnyogok tanyáztak, amelyek a sapkája pereme alól nyomultak be oda. Teleszívták magukat vérrel, és már képtelenek voltak kiszabadulni a sapka alól, zúgtak és zümmögtek szűk börtönükben. Elina fülébe is belemásztak a szúnyogok, ezek számára nemigen volt ott jövő. Kelepcében érezték magukat, nyüszítettek, ez pedig elviselhetetlen zaj volt, mivel közvetlenül a feje belsejéből hallotta. Valami egész idő alatt csípte, szúrta, a fájdalom pedig mindenfelé szétterjedt az egész testében. A lába is fájt, ő meg elégedett volt ettől a büntetéstől.

Milyen csodásan, lassan és fájdalmasan telt az idő a tavon! Mindketten fogyasztották az erejüket. Elina vánszorgott a mocsárban, amely csüggesztően süppedezett alatta. A csuka úszott a tóban, keresztjeként hordozta a horgászbot rendíthetetlen ellenállását. Az volt a kérdés, melyikük ereje fogy el hamarabb. A lány csak egyetlen dologra koncentrált: hogy egyik lábát a másik elé rakja.

Kisvártatva észrevette, hogy a damil lazán lóg. A csuka abbahagyta a körözést. A tó közepén lebegett egy helyben, ami azt jelentette, hogy valószínűleg a végét járta. Nem adott a halnak időt a pihenésre, rántott egyet a boton, és mozgásra kényszerítette a csukát. Az vonakodva csúszott a tó szélétől kétméternyi távolságra. Elina három, túlzottan is óvatos lépéssel megérkezett a csuka mellé. Az utolsót a jobb lábával tette meg. A lábujja annyira fájt, hogy majdnem üvöltött. A hal kitátotta a száját, a kopoltyúfedői tágra nyíltak, mintha csak szárnyak lennének. A csalik csapkodva csillogtak a szája alsó részén. A lány leguggolt, és remélte, hogy a csuka készen áll. Hogy kinyújtott kezének árnyéka nem ijeszti meg a halat, éppen ellenkezőleg, megváltásnak fogja érezni.

Nézte a csuka szemét, a zavaros gyöngyszemet, amelybe a világ mint a mozgás és a színek köde hullott bele. Nem tükröződött benne dac, sem reményvesztettség. A csuka megtette, amit tett, mert képes volt rá.

Berúgta magát a tó közepére.

Megismételték a jelenetet. Aztán újra.

Ekkor Elinával baleset történt. A jobb lába, amely most már érzéketlen volt, váratlanul mélyre süllyedt. Elveszítette az egyensúlyát, és a fenekére toccsant a hideg, nedves tőzegbe. Felkecmergett, és kirántotta a mocsárba süppedt lábát. Felüvöltött a fájdalomtól. A lába kiszabadult, de a csizma nélkül. Ott állt a mocsárban, egy szál gyapjúzoknival a jobb lábán. A mocsár örömmel beszippantotta a csizmát bugyra mélyére.

A fék sikoltott, a zsineg nekilódult.

A csuka megint elindult, hogy megkerülje a nádast.

Elina utánalódult. A hal már fél körrel előtte járt. A damil ránehezedett a nádszálakra, és szakadozni kezdett, a csuka húzott. A lány olyan magasra emelte a botot, amennyire csak tudta. A damil a legelöl lévő nád fölé emelkedett, de a hátulsók magasak voltak, és csak félig hajlottak meg, aztán már egyáltalán nem, a zsinór pedig az egész ellenszenves növényzetet egyetlen szilárd kötegbe szorította. Elina nagyokat lépett. A mocsár cuppogott. Hiba volt ekkora lépésekkel haladni, mivel a csuka megérezte a riadt mozdulatokat, felszökkent, és egy teljes kört úszott a bozót körül. Már nem volt mit tenni. Az akadály köré tekeredett zsinór nem egyezett bele, a hal útja leállt. A csuka rángatni kezdett. A zsinór másik végét a lány rángatta és cibálta. A nádszálak csak hajladoztak. A csuka összegömbölyödött, és dobálta magát, a damil pedig nem bírta tovább, elszakadt.

Elina azonnal hátat fordított a tónak. Nem látott neki megkeresni a csizmáját sem. Megérdemelte mindezt. Megfordult, és nehézkesen, féloldalasan hazafelé indult, a jobb lába égett, a zokni utálatosan cuppogott rajta, körülötte a rovarok rajának szakadatlan, rémálomszerű zümmögése.

* * *

Otthon Elina levette a vizes ruháit, bevitte a kazánházba, felakasztotta száradni, a zoknit pedig kihajította a szemétbe. Óvatosan lefejtette a tapaszt, amely alatt a lábujja sötéten és felismerhetetlenül lüktetett. Kidobta a ragtapaszt is a szemétbe, és elment zuhanyozni. Alig volt víznyomás. Nézte a duzzadt lábujját és a körülötte örvénylő vizet. Vér és sár, döglött szúnyogok.

Megtörölközött, és megnézte magát a tükörben. Az arcát vörös, mérges dudorok keretezték. Sokkal vörösebbek és mérgesebbek lettek, mint korábban, hiszen a szúnyogfehérjék megtették a dolgukat.

– Mint a nád: meghajlottam, de nem törtem el – mondta a tükörképének.

Aztán hahotázva felnevetett, mivel mindig utálta a népi bölcsességeket, és rettegett, hiszen a napból még sok volt hátra, ő viszont már most halálosan elfáradt.

Pontosan ilyen szenvedésekre volt szüksége. Igyekezett hálás lenni értük.

Átsántikált a konyhába, és bekapcsolta a rádiót. Bemondták, hogy a kivételes hőség tovább folytatódik Lappföldön, ráadásul heves viharok is várhatók. Elina új ragtapaszt tett a lábujjára. Átkutatta a szekrényeket, felemelgette a liszteszacskókat, eltette a konzervdobozokat az útból, végül talált némi fahéjas kétszersültet. Lejárati dátumnak még az előző év állt a csomagon. Beleharapott az egyikbe. Kőkemény volt. Úgy vette a szájába a darabokat, mintha cumi lenne, megáztatta, szívta belőle a cukrot, ugyanazon a széken ülve, mint reggel; hallgatta a rádiót, ahol most az ország különböző részeit gyötrő időjárási jelenségeket sorolták, a világvége egyértelmű jeleit. Arra gondolt, hogy jó lenne elmenni bevásárolni.

Új damilt kellene venni Keijónál, meg némi élelmet Hettánál.

2

A meredek folyópart mentén álló öreg házak mellett elautózott a faluba. A házakat a háborúban felégették, utána pedig ugyanazokra az alapokra húzták fel az újabbakat. Minden udvarban volt egy ketrec, amelyben kutya ugatott. És minden udvarban volt egy istálló, pajta vagy szauna, annak a tetején egy drótkerítésből összetákolt szerkentyű, amelyen a húst szárították.

Vakító kora esti fény csillogott a folyó vizében. Elina átment a hídon, és befordult a falu főutcájára. A faluban volt egy szövetkezeti bolt és egy horgászbolt, a lány az utóbbi udvarára állt be. Az üzlet neve Vuopiói Csali, az üzlet tulajdonosa és vezetője pedig Keijo. Egyszer Someróból jött egy férfi, aki nyitott egy horgászcikkeket áruló konkurens boltot, de nem érte meg, mivel Vuopióban mindenki Keijónál szerezte be, amire szüksége volt.

Elina a kocsijában ült az udvaron, és erőt gyűjtött. Előtte, a szélvédő sarkában egy magányos marhabögöly ücsörgött, elülső lábait könyörgően tartotta az ablakon, készen arra, hogy feladja. Elképzelte, hogy az autó a Holdon van. Körös-körül minden szürke, sivár, kihalt, oxigén sehol.

Az oldalsó ablakon kopogtattak. Elina összerezzent.

Szaros Simo bámult be a kocsiba. Kezében egy fakorongra eszkábált férfiarcot tartott. A fej a korongra ragasztott tobozokból, kövekből, gömbölyű fadarabokból és mohából állt össze. Szaros Simo a szájával formálta a szót: vegye meg. A lány kiszállt az autóból, kezét az öregember vállára tette, és megkérdezte, mi újság. Szar, mondta Szaros Simo, és odanyújtotta a faarcot. Elina megrázta a fejét, és azt mondta, később találkozunk, majd bement a boltba.

Odabent Keijo egy hokedlin ült a pult mögött, harapófogóval csavargatta egy Rapala lemezét, és közölte, hogy zajos cucc.

Az üzlet falain kikészített csuka- és lazacfejek lógtak, a plafonon pedig egy régi halászháló. Voltak asztalok, rajtuk rénszarvaskoponyák, az egyiken pedig egy kitömött róka, amelyet teleaggattak villantókkal, mellette egy kar nagyságú ágyúhüvely, amelyből műanyag napraforgóvirágok sorakoztak elő.

Elina évente egyszer járt a boltban, és minden alkalommal a korábbinál több cugehőrt, de kevesebb horgászkelléket látott. Odabent hőség volt. A ventilátorok maximumon zúgtak, zörögtek, lassan fordultak egyik oldalról a másikra, mint a radarok, a nyomukban megmozduló légáramlattól a fellógatott villantók csilingelni kezdtek.

– Jó napot! – köszönt Elina.

Keijo a jövevényre emelte tekintetét.

– Nocsak!

– Mizújs, Keijo?

– Semmi. Semmi különös.

Elina a pult mellett álló forgóállványt nézegette. Műcsalik, horgok, villantók és orsók. Megpörgette az állványt. A másik oldalon negyvencentis, fényes acél drótelőkék és tizenöt centis titánelőkék voltak, hármasával egy-egy dobozban. A titánból készültek jóval többe kerültek.

Leemelt egy dobozt, és a pultra rakta.

Keijo rápillantott a dobozra, aztán megint azt nézte, amivel babrált.

– Adhatok még valamit?

– Új zsinór is kellene.

– Aha.

– Van fonott?

Keijo megfordította a lemezt.

– Csak monofilt tartunk.

– Hát akkor azt viszek.

– Milyen vastagot?

– Legyen, mondjuk, nulla tizenötös.

Keijo leeresztette a wobblert az ölébe, és Elinára nézett:

– Mire mész vele?

– Csukára.

– Megőrültél?

Elina felnevetett, de Keijo komoly maradt. A ventilátorok zörögtek.

– Akkor húszast.

Keijo tovább forgatta a lemezt.

– Mondd csak – mormogta, felemelte a wobblert, belebámult a festett szemekbe, mintha azt kérdezné, nem pedig Elinát –, ha szarni mész, beledugod a fejedet a budiba?

– Nem emlékszem minden számra. Kicsit sietős a dolog.

Keijo úgy barkácsolgatott a csalival, mint akinek nem gondja a dolog.

– Legyen harmincas – mondta Elina.

– Amikor ki akarod fogni azt a csukát – kezdte Keijo, a lány pedig felsóhajtott –, bedobod a botot a folyóba, vagy belekapaszkodsz a horogba?

– Úgy ám!

– A pecások tudják.

– Adjál akkor olyan…

– És biztos, hogy ilyen előkét akarsz?

– Hogyhogy?

– Csak úgy elgondolkodtam.

– Biztos. Azt a damilt…

– Van ott negyvencentis is.

– Micsoda?

– Hát épp azt nézem, hogy ezek az előkék inkább sügérre valók, de mintha csukát akarnál fogni.

– Nem szeretem ezeket a hosszúakat. Megnehezíti az úszást.

Keijo felemelte a harapófogóját, úgy válaszolt:

– Ez nehezíti az úszást.

– Hé, idefigyelj, el kell mennem Sodankyläbe, hogy zsinórt kapjak?

Keijo felállt, és kiabálni kezdett:

– Nem, dehogyis kell abba a rénszarrakásba elmenni, persze hogy kapsz itt damilt!

Elővett a háta mögötti polcról egy Abu-féle 200 méteres tekercset nulla egész harmincas monofillel, és lecsapta az asztalra. Beütötte az árát a pénztárgépbe, és maga elé mormogta:

– Pfuj, azok a sodankyläi népek, micsoda fost árulnak! Renit…

– Az nagyon is jó zsinór.

– Hű, nem tudod, milyen szar a reni.

– Szerintem pont Abu volt, ami elszakadt. Itt vettem.

– Amikor én gyerek voltam, nem is volt damil.

– Jaa.

– Meg orsós bot se.

– Jaa, jaa.

Keijo mutatóujja megállt a pénztárgép fölött.

– Úgy csináltuk, hogy a bot végéhez kötöttünk egy drótkarikát.

Elina Keijo ujját bámulta. Remélte, hogy megmozdul. Így is történt, el a kasszától, a lány torkából pedig mély jaj tört elő. Keijo kijött a pult mögül, és felemelte a kezét, mintha egy láthatatlan botot tartott volna, és elkezdett körbelopakodni a boltban.

– Kerestünk egy sekély öblöt – suttogta, és meggörnyedve megkerülte Elinát. – Néztük, hol látszanak csukák a napfényben… ott van! – Keijo rámutatott a fenekezőszerelékes állványra. – Közelebb mentünk. – Keijo odalépett az állványhoz, és kinyújtotta a láthatatlan horgászbotot. – Besüllyesztettük a karikát a csuka búvóhelye köré, és megrántottuk. Így ni! – lóbálta meg a karját. – A csuka néha középről arrébb ment. A testvéreimmel egész nyáron csukát fogtunk, aztán bedobtuk egy forró serpenyőbe, és megettük, még ha nem is volt teljesen megsülve. Nem tudtuk kivárni.

Keijo rátámaszkodott az asztalra, és emlékeiben elmerülve mosolygott.

– Aztán meg galandférgeket szartunk.

Elina előásta a pénztárcáját, bankjegyekből és aprópénzből kis kupacot tett az asztalra. A nadrágja combzsebébe gyömöszölte a damiltekercset és a csalis dobozt, majd elindult a kijárat felé.

– Köszönöm!

– Mondd csak! – kiáltott oda neki Keijo, amikor Elina már kinyitotta az ajtót, és fél lábbal ki is lépett. Kelletlenül megfordult, hogy visszanézzen az üzletbe. Homályosnak és kicsinek tűnt. Keijo úgy állt a pult mellett, mint valami kobold, akinek nincs engedélye, hogy elhagyja a barlangját. – Minek jársz ide?

– Hogy érted?

– Ide, a faluba. Nincs már neked itt semmid.

– Itt a szülőházam.

– Az nem Pöllö háza?

– Az enyém.

– És mindig ugyanakkor jössz. Így kapsz szabadságot?

– Máskor is szoktam jönni. Csak nem találkozunk. Kösz, és viszlát!

Elina kilépett a feljáróra.

– Tudhattam volna. Ide figyelj!

Megállt az egyik lépcsőn. A nap forrón sütötte fájó nyakát. Résnyire nyitva tartotta az ajtót, nem tárta ki jobban. Egy kívülálló azt hihette, hogy egy bonyolult túszhelyzet kellős közepén van, és a magát odabent bebarikádozott bűnözővel próbál megbeszélést folytatni.

– Vegyél még! – mondta Keijo.

– Mit?

– Új villantókat.

– Nem kell.

– Neonszínű villantó…

Elina bevágta maga mögött az ajtót, beült a kocsijába, és átment az élelmiszerboltba.

* * *

A vuopiói szövetkezeti bolt egy kétszintes épület volt a falu közepén, száz méterre a Vuopiói Csalitól, az útnak ugyanazon az oldalán.

Elina felment a piros lépcsőkön, megsimogatta az ismerős korlátot, majd belépett az üzletbe. A csengő csilingelni kezdett.

– Jó napot! – köszönt Heta, aztán megismerte a vevőt. – Csak nem Elina?

– Jó napot! – felelt Elina, és mosolyt erőltetett az arcára. – Igen, megint itt vagyok.

– Mindig meglepődöm, hogy már ilyen felnőtt vagy.

– Pedig már jó pár éve az vagyok.

– De régebben kicsit voltál.

– Aha.

– Egyszer vagy kétszer vigyáztam is rád Ylijaakóban.

– Aha.

– Ölben tartottalak, kirakóst játszottam veled, bébipapit adtam neked. Emlékszel?

– Igen. Van valamid, amit kenyérre lehet tenni?

– Nemigen.

Elina a megrakott polcokat nézte. Meg Hetát, aki mosolyogva nézte őt egyetlen látó szemével, mintha a lány megint hároméves lenne, és azt kérdezte volna, játszhat-e a késsel.

Elina megvakarta a tarkóját.

– Semmi? Ott látok sonkát.

– Van párizsi meg sonkás felvágott, de semmi dél-finneknek való csemege.

– Nem is kell olyasmi. A párizsiból kérek húsz dekát.

– Szóval jó ez a mi felvágottunk.

– Mindig is jó volt.

– A tifélétek sokszor hajszálvékony, mézben pácolt dolgokat keres.

– Milyen tifélénk?

– Hát a déliek.

– Figyelj, én nem vagyok…

– Jó, jó, csak piszkálódom. Szóval mit kérsz?

– Húsz deka párizsit, egy csomag kétszersültet, meg kávéfiltert, azt hiszem, az elfogyott.

Heta levett mindent a háta mögötti polcról, és letette a pultra. Elővett egy nejlonszatyrot a pult alól, belepakolta az árukat, és mesélni kezdte, hogyan szökött el előle Elina ötéves korában, Heta pedig hogyan szaladt utána. Rohantak a kaszálón egymás mögött, mint egy nyúl és egy róka. Elina rohant, ahogyan csak a lába bírta, Heta pedig majdnem szívrohamot kapott, de végül elkapta a szökevényt, és jól megcibálta a haját. Heta azt mondta, Elina mindig is önfejű, magának való és különleges gyerek volt, mint ahogyan az anyja is önfejű, magának való és különleges felnőtt volt. Talán ezért is szerette annyira Heta Elinát.

– Nehéz volt nekem, amikor édesanyád meghalt – mondta Heta, és majdnem sírva fakadt, de összeszedte magát, és mosolyra görbítette a száját.

Elina gyerekkorában megkérdezte, mi történt Heta fél szemével. Azt a választ kapta, hogy Ylijaakóban eldugta egy titkos helyre, ahonnan figyelni tudja Elinát, amikor ő maga nincs ott. Elinának rémálmai voltak, és amikor felriadt éjszaka, Heta fél szeme ott hevert előtte a takarón, akkora volt, mint egy focilabda, és őt bámulta.

– Klassz, hogy meglátogatod még a szülőfaludat – mondta Heta. – Megnézed a házat meg Pöllőt. Neki sincs sok barátja. Mindenki sült bolondnak tartja, de szerintem mindig is jó fej volt.

– Iiigen.

Heta felemelte a szatyrot fülénél fogva, és Elina felé nyújtotta.

– A Seiväslampinál is meg szoktál fordulni?

Elina megfogta a szatyrot.

– Miért?

– Nem érdemes odamenni.

Elina megpróbálta felvenni a zacskót a pultról, de Heta még tartotta.

– Rosszul járhatsz ott – mondta. – Veszélyes hely.

– Csak nem veszélyesebb, mint más helyek?

Elina megint igyekezett maga felé húzni a csomagot. Heta nem lazított a fogáson, csak bocsánatkérően és iszonytatóan mosolygott.

– Csak ne menj oda! – mondta Heta.

Elina vállat vont.

– Ne vedd sértésnek, de szörnyen nézel ki – mondta Heta. – Az arcod olyan beesett. Ott jártál?

– Miféle kihallgatás ez?

– Az a csuka nem normális.

Elina azonnal ki akart menni a boltból. Szinte erőszakkal tépte volna már ki a szatyrot Heta kezéből, amikor a csengő megszólalt, nyílt az ajtó, Esko lépett be rajta, és hangos jó napotot kívánt.

Esko tarlórépát termesztett az út túloldalán. Kék munkaruháját fűrészpor lepte be. Megállt a küszöbön, nézte Hetát, nézte Elinát. Meg a pulton köztük heverő nejlonszatyrot, amelyet mindketten úgy fogtak, mint valami hosszú ideig készített közös ajándékot. Heta elengedte a zacskót, Elina pedig átemelte a saját oldalára. Heta a kötényébe törölte a kezét, és üdvözölte az új vevőt.

– Na szóval… – kezdte Esko.

– Szia! – mondta Elina.

– Nem akartam megzavarni semmit.

Heta legyintett egyet.

– Mit kérsz, Esko?

– Tengeri sót – felelte Esko, de nem ment beljebb az üzletbe.

– Én megyek – szólt Elina.

– Itt maradsz – mondta Heta. Levett a polcról egy csomag sót, és a kelleténél nagyobb erővel csapta le a pultra. – Itt van.

Esko az úgy állt az ajtóban, mint a kelepce szájában tétovázó nyérc.

– Nem akartam megzavarni semmit – ismételte meg Esko.

Heta megrázta a fejét.

– Nem is zavartál meg semmit. Itt van a tengeri sód.

– Igen, igen – mondta Esko, miközben odament a pulthoz.

– Na, és hogy halad az a kerítésprojekt, Esko?

– Az utolsó simításokat csinálom. De tényleg be is kell fejezni, mert nemsokára jön a hóvihar.

Heta megpróbálta Elinát a tekintetével a helyére szegezni, de ő már az ajtóban volt. Esko odaadott némi aprópénzt Hetának, aki nem is nézett a férfira. Kijött a pult mögül, és Elina után kiáltotta, hogy az a csuka nem normális, hallottad-e.

Elina kinyitotta az ajtót, lement a lépcsőn, aztán irány a kocsi. Heta utánament a lépcsőre.

– Állj meg! – kiáltotta Heta.

Elina behajította a szatyrot az anyósülésre. Délnyugat felé nézett, ahol vastag, sötét felhő formálódott, olyan, mint egy leégett tejberizs.

Beült az autóba, becsukta az ajtót, és beindította a motort. Heta a lépcső tetején állt, a szája még mindig mozgott. Esko a nyakát nyújtogatta mögötte. Elina rálépett a gázra. Még a kavics ropogásán és a motor zaján keresztül is hallotta, ahogy Heta azt kiabálja, hogy soha többé ne menjen oda.

* * *

Elina a lépcsőn ült, szúnyogokkal körülvéve, és feltekerte az új zsineget az orsóra. A mocsár mögül egy viharfront sűrű, sötétszürke szegélye emelkedett a láthatárra.

Kevesebb mint egyórányi ideje maradt.

3

Elina a mocsárban trappolt Pöllö ősrégi, túl nagy gumicsizmájában, amibe két vastag gyapjúzoknit is belegyömöszölt.

Az ingoványban vizes mélyedés látszott azon a helyen, ahonnan nemrég eljött. Azon gondolkodott, hogy lehet a csuka, van-e még egyáltalán étvágya, vagy talán már el is pusztult, és mindez mit is jelent számára.

Az égen egy gatyás ölyv lebegett. Talán előre látta az érkezőben lévő szerencsétlenséget.

Elina még a felhők előtt odaért a tóhoz. Megigazította a kilenccentis, fekete Rapala-wobblert a horgászbot előkéjén, lenyomta az orsón a gombot, hátrahúzta a botot, és felkészült a bedobásra.

Akkor bukkant a felszínre a víziszellem a tó másik végében.

Lassan emelkedett ki a vízből, mint egy apály által leleplezett ősi szobor. Ógörög istenhez hasonlóan szép volt. Elina tudta, hogy férfinak, nőnek vagy androgénnek mutatkozik, attól függően, hogy kit akar elcsábítani. Bárki, aki véletlenül a szemébe néz, elvész benne, egyesek szerelmesek lesznek, a szerelmesek egy része pedig egyúttal begyalogol a vízbe, és megfullad.

A lány leeresztette a botot, és nézte a víziszellemet. Igyekezett meglátni a hazugságokból font összetételét.

Megszólalt:

– Mit csinálsz itt? Nem neked való ez a víz.

A víziszellem ujjával letörölte a sarat az arcáról:

– Igencsak tisztában vagy vele, mi érdekel engem.

A hangja mélyen, éneklően zengett.

– Mi dologban jársz? – kérdezte a víziszellem.

– Minek látszik?

Elina bedobta a csalit. A víziszellemtől egy méterre, játékszerként csobbant be a vízbe. A víziszellem érdeklődve követte, ahogy a lány tekerte a zsinórt. A víz felszínén nem látszott nyoma sem, hogy alul, a kásás fenéken bárki vagy bármi lakna.

A víziszellemnek csak a feje és a válla látszott, ahogy ringott a tóban. Elinának teljesen misztikus volt, hol férhet el a teste többi része ebben a sekély vízben.

– Elég szokatlan időpont pecázásra – mondta a víziszellem.

Mereven nézte a szürkéllő-sötétedő eget, amely olyan esőt jelzett-sejtetett, amilyenről még sokáig fognak beszélni.

Elina egy szót sem szólt, csak újra bedobta a csalit.

A csuka most horogra akadt. Előjött a nádasból, erősen csapkodott és húzott. Új erőre kapott, de a lánynak új zsinórja volt. Nekilátott az orsót tekerve kicsévélni a halat a partra. A csuka ficánkolt, de ellenállásának nem volt semmi hatása.

A víziszellem szavának annál inkább.

– Ne add fel!

A csuka elkezdte enni a csalit. Hatalmasra tátotta a pofáját, először félig, majd teljesen leharapta a wobblert. Elina gyorsabban tekert. Megpróbálta feszesen tartani a damilt, de a csuka csillapíthatatlan volt. Még gyorsabban csapkodott, és befalta az előkét. Az egész gyilkos csapda a horgokkal mindenestül a hal belsejébe került. Csak a puszta damil maradt. A csuka harapott, ez volt a harmadik alkalom ezen a napon, amikor a csuka meglógott, és eltűnt a tó barnálló rétegeiben.

Elina elképedve állt a parton. A víziszellem nevetett, és lelkesen tapsolt, mint egy operabemutatón. Kezével turkálni kezdett a vízben, mintha csak a kádba esett szappandarab után kutatna. Valamit talált, kiemelte. A csuka volt a kezében, az ő csukája, a víziszellem vékony ujjai között.

– Add ide! – kérte Elina.

A szellem rá se hederített. A csukához beszélt, az már a határon volt, készen arra, hogy elszakadjon ettől a világtól. A horgok felsértették a belső szerveit. Vérzett a szája és a kopoltyúi. Vörös csíkok sávozták az oldalát. Két csillogó szeme olyan volt, mint valamiféle olajos, furcsán emberi gépezet. A víziszellem késedelem nélkül kivette a wobblert és a Krokodil-villantót a csuka szájából, és kiemelte a tó partjára.

Aztán hosszú, vékony ujjait a csuka szájába mélyesztette.

– Mit akarsz csinálni?

A hal megremegett. Elina biztos volt benne, hogy kiadja a lelkét, de a víziszellem nyugodtan vájkált páciense üregeiben. A horgokkal nem jöttek ki a belső szervek.

A lány kinyújtotta a kezét.

– Szükségem van rá – mondta. – Mármint a csukára.

A víziszellem a harmadik csalit a többi közé nyomta. Beszélt a csukához, simogatta, leöblítette a vért az oldaláról és a szájából.

Úgy tartotta, mint a víz ragacsos Krisztusát. És lám: a vérzés elállt. A hal lélegzett és élt. A víziszellem két kézzel engedte le a halat a vízbe.

– Meghallgatnád végre, amit mondok?

A szellem lazított a fogásán, a hal ringott. Meglendítette a testét, és eltűnt.

– A pokolba veled!

A víziszellem kárörvendően, gúnyosan vigyorgott. Kinyitotta a száját, és nevetésbe kezdett. Megindult a szél, vele az erdős folt mögül fekete felhők jelentek meg, elfedték a napot. A tó és a szellem lassan összekeveredtek a homályban, Elina pedig megfordult, elindult, és ugyan nem nézett oda, de tudta, hogy a tó helyén egy sötét lyuk van, vagy egy ajtó valahová.