AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Egy asszonyi hajszál

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-92-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Egy asszonyi hajszál

Tartalom

Egy asszonyi hajszál

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

I.

Tudjuk jól, hogy annak a csodálatos növénynek, a minek asszonyi hajzat a neve, a mióta csak a költők belemesterkedtek a história irásba, a legrégibb időktől fogva mindig akadt megdicsőitője. Berenice haját a csillagok közé fölemelték: a carthagói nők haja az utolsó »bellum punicum«-ban szerepelt, mint kézíjak idege. Egy ilyen tömör ragyogó hajsátorért fellelkesülni nem is kell valami nagy fantázia: ez a márvány homlokrul aláomló kuszált sugár-özön, a villanyosság rejteke, a hidegvérü philosophot is képes phantastává galvanizálni, ez a százezer húru hárfa, aranybul, ha szőke, aczélbul, ha fekete: akárkit költővé avathat: azon könnyü játszani; de a mi regényünk egyetlen egy szál hajrul szól csak; »egy« asszonyi hajszálrul. És azután épen ez a hajszál volt az, a min mult, hogy Európa térképe egészen át nem változott, - hogy Magyarországon egy magyar gróf uj dynastiát nem alapitott, - hogy a török szultánok sztambuli residentiájukat Bécscsel nem váltották fel, - hogy Lengyelországban nem franczia királyi vér uralkodik, - hogy Moszkvában nem a lengyel parancsol; - ez mind egy hajszálon függött, - s azon mult, hogy az a hajszál »nem« szakadt el.

Az asszonyi hajszál nagy hatalom a világtörténetben. A legokosabb emberek képesek mindenféle babonát elhinni egy asszonyi hajszálrul. Ha Gordius király a szekerére vetett feloldhatlan csomót nem somfaháncsbul, hanem egy szál asszonyhajból bogozta volna össze, azt még Nagy Sándor sem tudta volna se felbontani, se kettévágni.

Tehát az elmesélendő történet összefüggését képezi egy valóságos, nem allegoricus, de aranyveres női hajszál.

II.

Az ezerötszáz nyolczvanhetedik esztendőben, szent Mechtildis napjának éjszakáján, a montmartrei Benczés apáczák kolostora elé állitott alabárdos őrrel nagy csoda történt. - Este odaállitották, mint szép barna fürtü ficzkót s reggel, mikor érte jöttek, hogy fölváltsák, találtak a helyén egy galambősz vén embert. - Egy éjszaka megőszült.

A montmartrei Benczés-hölgyek kolostora régóta gonosz hirben álló rémtanya volt. A kolostor ugy el volt adósodva, mint egy előkelő nemes ember, s a jövedelmei épen nem fedezték a kiadásait. Az éltesebb apáczák eljártak napszámba dolgozni, s a fiatalok kalandok után néztek szét. A kőkerités a zárda körül sok rést láttatott már, némelyik nem is magától támadt s a kert fái el voltak vadulva, inkább bozót volt az már, rejtélyes bujósdihoz való. Jámbor ember nappal sem igen mert arrafelé közeliteni, s ha néha estenden a kőbányák között elvezető uton a montmartrei szélmalmok őröltetői megláttak egy pár olyan fehér öltönyös és fekete fátyolos hölgy alakot végig sétálni a város felől a zárda felé, távolról kisérve valami sarkantyus vitéz által, ki a köpenyét a szája elé csapta s tollas kalapját a szemére huzta; mondogatták egymásnak: »no, ez sem látja holnap a napot.« A néphit kész volt még titkos gyilkosságokat is sejteni e falak között.

Mikor már egészen közel volt a zárda a végbukáshoz, elfogyva pénz és jóhir végképen, akkor egy szerencsés véletlen ismét megszabaditotta az elpusztulástól. A zárdában találtak egy eddig felfedezetlen nagy lyukat. Ez a sötét üreg lett a gazdagság kútforrása a zárdára nézve. Penészes okiratok bizonyiták, hogy ugyanezen sötét üreg volt az, a hol szent Dénes titkos miséit tartotta az első keresztyén gallusoknak; a miért azután a pogány druidák vérpadra hurczolták (mások szerint: a római propraetorok) és lenyakazták. A legenda szerint a lenyakazott szent ember, levágott fejét a hóna alá véve, visszaballagott ugyanabba a sötét oduba, a hol eddig a matutinákat tartá s ott temetkezék el. A felfedezett nagy lyuk mélyén csakugyan találtak is egy emberi csontvázat, melynek a koponyája szokatlan helyet foglalt el s igy a hagyomány egészen hiteles lett.

E felfedezés után a montmartrei benczés kolostor divatba jött ismét, a környékét beépitették nyári palotákkal: az elhagyott vad vidék, a rongyos külvárosi viskó tömkeleg helyet adott olyan kéjlakoknak, a minők voltak a sejour du roi, a flandriai gróf palotája, átellenében a Leval-kastély, a hova a legmagasabb urak és hölgyek csak meghatározatlan időkben látogattak el; a hirhedett Royaumont palota, a hol a nemzet szine virága tartotta, - rendesen véres párbajokon végződő, - Saturnáliáit.

A Medicis házbul való királynék aztán kegyes adományaikkal is elhalmozták e zárdát.

Hanem annak azután csak még rosszabb lett az által a hire. A szomszéd »sejour«-okban otthonos szerelmi cselszövények, s a Bouteville lovagkör éjjeli orgiái semmi jó befolyással sem voltak a zárda erkölcsi reputatiójára.

Ekkor a zárda főnöknője, hogy a polgárság előtt is visszaszerezze az annyira szükséges népszerüséget, azt a kegyet kérte ki, hogy minden ezentul lenyakazandó lovagnak a holtteste a kivégzés után az ő kolostorukban legyen a temetés órájáig kitéve.

Ez a kegy, mely nem volt megtagadható, sőt egészen indokolható azon okbul, hogy maga szent Dénes is oda tért vissza halálos martyriuma után, nagy látogatottságot szerzett a montmartrei kolostornak. Ott kezdett némi rend helyreállani. A perjelnő berakatta a keritésen tört réseket; inkább egy pár mellékajtócskát hagyatva rajta. Ez oknál fogva a zárda ismét »divatba« jött.

Mivel hogy abban a világban valakinek a fejét elveszteni egészen párisi divat volt. Nemes emberi kiváltság, a mit használni kellett. Ide hozta a levágott fejét a hóna alatt Montmorency Bouteville lovag, párbaj vivás miatt halálra itéltetve; utána jött Balagny lovag, azután Monglas, Villamore és sokan mások, mind hires párbajhősök. Divat volt a jó barátot tréfábul leszúrni, s aztán tréfábul a maga fejét levágatni.

Az emlitett éjszakán épen két nevezetes főur foglalta el a helyét a hirhedett donjonban: De la Mole és Coconas lovagok.

Ez a két lovag változatosság okáért nem párbajvivás miatt került ide: azzal voltak vádolva, hogy a király ellen esküdtek össze, hogy Alençon herceget, a király testvérét biztatták fel, hogy a kálvinista párt élére álljon, s vivja ki a protestansok vallás szabadságát.

És abban az időben egészen divat volt Párisban összeesküvéseket csinálni. Ha az alattvalók nem csináltak összeesküvéseket, csinált a király. Cselszövény utján jutott a lengyelországi trónra még mint növendék fiu; mikor a bátyja halálával a franczia trón megürült, azt se mondta a szegény lengyeleknek, hogy »befellegzett«, megszökött tőlük s cselszövénynyel foglalta el a franczia trónt, onnan gyönyörüségesen összeveszitette az alattvalóit egymással, s ha vette észre, hogy egy ellenpárt hatalomra kezd kapni, hirtelen annak az élére állt, otthagyta az addigi hiveit s üldözte és megcsalta mind a kettőt. A Bertalanéji borzalmakban is részt vett, királyi palotája erkélyéről lövöldözve menekülő alattvalóira.

Most épen Alençon herczeg hiveinek üldözésére került a sor.

A király elleni pártütéssel s a hugonottákkal való szövetséggel vádolták Mole s Coconas grófokat.

Molenál találtak egy nevezetes bizonyitékot.

Mikor a házát felkutatták, egy elzárt szekrényben fedeztek fel egy viaszból készült emberi alakot. Ennek a viaszbábnak a szivébe apró gombostűk voltak szurkálva.

Ez a tanujel világosan bizonyitá a király élete ellen való összeesküvést. Az astrologusok és horoscop csinálók kideriték a legalaposabb tudományos könyvekből Albertus Magnus, Hermes Trismegistos és Paracelsus doctrináiból, hogy ilyen viaszbábnak gombostükkel való szurkálása nem való egyéb czélra, mint a királynak bűvészeti uton való megrontására, a mint hogy Henrik maga is bizonyitá, hogy több izben érzett ez idő alatt éles szurásokat a szive táján.

E váddal szemben De la Mole lovag azt hozta fel mentségül, hogy ő e viaszbábbal nem a király megölésére törekedett; hanem egy szép hölgynek a meghóditására. Választottja szivét nem tudta addig semmiképen meglágyitani, a mig a tudós Ruggieri Cosimo, a hires mágusz azt a tanácsot nem adta neki, hogy az általa bűvészi attributumokkal ellátott viaszbábnak a szivébe gombostűket szurkáljon: a mi azután teljes sikerre is vezetett. Ugyanezt bizonyitá pecsét alatt maga Ruggieri Cosimo is. A franczia törvényszék azonban az olasz mágusz bizonyitványát nem fogadta el teljes értékünek, s mivel hogy Mole lovag nem akarta megmondani, hogy ki az a hölgy, a kinek a szivét ily bűbájjal nyerte meg? ennélfogva halálra itéltetett.

(Halálra bizony azért, mert tudták, hogy ki az a hölgy?)

Coconas lovagot pedig, egy piemonti főuri család ivadékát, azzal vádolták, hogy a hugonottákkal egyetért.

Bizonyíték volt ellene az, hogy a Bertalanéji mészárlás idején kiállt a palotája elé s a mint egy-egy megkötözött hugonottát hozott azon a nép s vitte volna kivégezni; ő közéjük elegyedett a gyilkosoknak, elkezdett velük alkudni a halálra szánt áldozat fölött: pénzt igért a hóhéroknak, ha a prédájukat neki engedik át s ilyen formán harmincz hugonotta férfit mentett meg az utczai mészárlásból.

Coconas lovag e váddal szemben felhozta mentségül, hogy mi történt azután azokkal a megmentett hugonottákkal, a kiket ő a néptől megvásárolt? Azokat ő felvitette a nagy vivó termébe s ott, a hogy hátra voltak kötve a kezeik, egyenkint sajátkezüleg leszurkálta őket: ezt pedig azért tette, mert egy szép hölgy, szivének választottja azon óhajtását fejezé ki előtte, hogy szeretne részt venni ebben a Bertalanéji »mulatságban,« de minden őt érhető veszély nélkül. - A lovag tehát megszerezte neki ezt a ritka élvezetet. - A harmincz hugonotta közül huszonkilenczet ő maga legyilkolt, a szép hölgynek teljes megelégedésére, ki igen jól mulatott a lábaihoz hurczolt hugonották halálkinjain, előbb megkisértve őket hitük megtagadására rábirni, életbenhagyás igérete mellett: egy kettő akadt, a ki abrenunciált. Volt olyan is, a ki halálfélelmében rá hagyta magát vetetni, hogy az Istent káromolja s az ördögöt vallja. A szép hölgy azért csak ezeket is ledöfette s nagyon kaczagott a feltréfálásukon. - A harminczadikat Coconas lovag azért hagyta élve, hogy a végig nézett »mulatság«-nak élő tanuja maradjon; a ki arról hiteles bizonyitványt is adott ki. - Minthogy azonban a római jog szerint »egy tanu: semmi tanu;« a második szemtanut pedig, a szép urhölgyet a lovag nem akarta megnevezni, annálfogva »a hugonottákkal folytatott szövetkezés« miatt halálra itéltetett.

(Halálra bizony azért; mert tudták, hogy ki volt az a hölgy?)

III.

Mikor aztán De la Mole és Coconas lovagok eljöttek a hónuk alá fogott fejeikkel a montmartrei kolostorba, ott elhelyeztettek a szokott pompával, mely rangjukat megilleté, hogy e tekintetben semmi panaszuk nem lehetett. Ravatalaik fel voltak ékesitve czimereikkel s az emlitett donjonban akként felállitva, hogy a nézésükre csődülő néptömeg a három nyitott ablakon át szemlélhette a szomoru pompát.

A szeglet toronyba, a hol a kivégzettek ravatala állt, csak a zárda belső folyosóján át lehetett jutni, s az a közönség előtt el volt zárva; kivül pedig a torony elé alabárdos őr volt felállitva.

Tehát az emlitett éjszakán, melyről feljegyeztetett, hogy annak éjféli óráiban egyike a legnagyobb zivataroknak zúdult alá Páris tetőire, történt az, hogy a zárda donjonja előtt álló alabárdos, fegyvere nyelére támaszkodva, számlálná, hogy hányadszor üt le a menynykő? egyszer csak azt veszi észre, mintha a sejour royal előtti mezőn egy bolygó fény tánczolna végig.

Nehéz volt a kémlelés. A villámlobbanás el-el vette a sötétbe bámuló szeme fényét; ugy hogy a rákövetkezett szurok sötétségben csak időhaladtával tudta ismét észrevenni azt a közeledő fényt, a mi semmi esetre sem lehet más, mint valami gonosztétlélek.

A bolygó fény egyre közelebb tartott, fel a Montmartre oldalán. A zápor megszünt már; de az égvillogás egyre tartott. A hegytetőn egy szélmalom vitorlája elszakitotta a lánczát, s az most a sebes viharban, mint egy őrült szörnyeteg, kapkodott az égbe, a futó felhők után.

Az őr egyre jobban a kolostor felé látta közeledni a rejtélyes fényt s egyszer, mikor a villám nagy időközt tartott, azt is kivehette, hogy három alak közeledik a kolostor felé: elől egy fekete, a minek a kezében van az a fény, a mit a zápor és vihar sem olthat ki, annak a nyomában pedig két hölgy alak, fehér ruhában, fekete csuklyával a fején.

Nem lehetnek mások, mint elkárhozott lelkek.

Éjfélben, vihar, égdörgés között ki hagyná el más a helyét, mint a ki arra van kárhoztatva, hogy kisérteni járjon? A kiben meleg vér van: az nem járhat itt most.

A mint a három alak a kolostor falához ért, ott egyszerre eltünt a világosság a fekete alak kezében: a koromsötétben nem lehetett látni többé a kisérteteket, s mikor ujra lobbant a villám, már egyet sem látott az őr a három alak közül.

Hanem rövid idő mulva beszélgetést kezdett hallani a háta mögött a kerek donjonban, a hol a két lovag volt kiteritve. Olyan beszédet, a minőtől az élő embernek a tagjaiba áll a láz s a keze elzsibbad a kardmarkolaton. Két asszonyi hang beszélt egymással: egy mély és egy csengő.

»Melyik a tied, melyik az enyim?« azt kérdezé az egyik.

»Az enyimnek az újján volt egy gyűrű.«

»Ha aranyból volt, lehúzta a hóhér«.

»Tollszárbul volt, egy szál hajammal körülcsavarva.«

»Lószőr-gyürü - a saját hajadbul, hahaha!«

Aztán mind a ketten nevettek.

Két daemon nevet igy, mikor éjfélben előjönnek, a vesztőhelyszinén a halottakon megosztozni.

Megjegyzendő, hogy abban az időben divat volt Párisban a hölgyek között a lószőrgyürü-kötés. E divat Coblenzből került ide. A franczia nők aztán azt a javitást tették a divaton, hogy lószőr helyett emberi hajszálakat használtak hozzá. Ha a hölgyé szőke volt s az imádóé fekete, a két félébül igen szép betüket is lehetett a gyürüre fonni.

»Itt van a gyürü!« monda aztán a mély, alt hang.

»Akkor az az enyim: nesze a tied.«

Arra aztán elkezdett mind a két kisértet keservesen sirni, és átkozódni, hogy azt hallani lélekkárhozat volt.

A halottakat keresztneveiken szólongatták s elkezdték őket válltól lábuk hegyéig végig csókolgatni. Minden csók után megnevezték a helyet, a mit ajkuk érintett. »Ez a te kebled, ez a te kezed ez a te térded, ez a te lábad újja!«

Az arczaikat nem csókolhatták meg, mert a fejeiket nem találták sehol.

»Hová lettek a fejeik? Én az enyimét nem találom.«

»Én sem az enyimét.«

»A lábához nincs téve.«

»A hóna alatt sincs, - a hogy szokott.«

»Keressük őket!«

Azzal elindultak tapogatózni a sötétben, keresték a két levágott fejet.

A csengőhang felsikoltott:

»Jaj, egy csontkoponyára tapintottam!«

A mély hang suttogá utána.

»Hah, én fellöktem a feszületet.«

Az imazsámolyba botlottak, azon volt a koponya és feszület. Mentek a sötétben kutatni tovább.

Aztán mind a kettő egyszerre örömteljesen sivalkodott fel:

»Itt vannak!«

De az az öröm is hasonlitott inkább a kétségbeeséshez.

A két levágott fő egy külön asztalkára volt kitéve, a donjonnak egy fülkéjében. Ott rátaláltak.

»- De melyik az enyimé?« kérdezé az egyik.

»Én az enyimére ráismerek, tudom, a szép kunkora bajuszáról, hegyes szakállárul.«

»Az enyimnek is az volt: össze ne téveszd.«

»Hogy téveszteném el? Hányszor ismertek rá újjaim hegyei erre a fejre, mikor a szemeim nem láttak. Ismerem a homlokának gömbölyüségét, az agyának minden kidomborodását, ismerem a hajfürtei lágyságát, ez az enyim.«

»Akkor enyim a másik.«

S ujra hangzottak azok az ádáz csókok s a kétségbeeséssel, az őrjöngéssel határos hizelgések: »ez a te kedves homlokod, - ez a te dicső arczod, - ez a te csalfa szemöldököd, - ez a te édes ajkad.«

»Hogy nem láthatjuk őket?« suttogá az egyik.

»Nem hozhattuk ide a szövétneket, hisz mindenki meglátta volna.«

»Hátha még sem az igazit választottuk ki?«

»Az is meglehet.«

»Bár csapna le a menynykő iziben, hogy lenne világosság!«

S a rosz léleknek csak kivánni kell a villámot, mindjárt lecsap az. Egy rettentő tüzsugár, egész lángkéve, sujtott alá egyszerre a ketté hasított fellegből s a kék, zöld, veres fényt váltó lobbanásnál látta az őr, mint áll az egyik kisértet: egy nőalak az egyik ablakban, féltérdével a párkányra dülve s a levágott fejet egyik kezével az üstökén, másikkal a szakállán fogva, a villámló ég felé forditja. Aztán felkiált:

»Húh! hisz az a tiedé!«

»S te az enyimét csókoltad! Fajtalan!«

»S te az enyimét, boszorkány!«

»Te is az! fogd a tiedét!«

Azzal egymáshoz hajigálták az eltévesztett fejeket s elkezdtek összeverekedni; csakugy csattogtak a tenyereik.

A villám belecsapott abba a szélmalomba, a melynek a vitorlái el voltak szabadulva s azt felgyujtotta, az most azután, mint egy négy szárnyu szörnyeteg, forgott tüzes kelepelőjével a magasban, vérvilágot árasztva az emberarczú felhőkre: a rém verőfénynél az alabárdos most már két fekete árnyékot látott egymással dühösen verekedni a donjon belsejében s hallotta nem emberi vijjongásaikat, Istennek és a szenteknek káromlásával vegyest.

Ekkor összeszedte minden lelki erejét s teljes torkaszakadtábul beordita az ablakon:

»Pusztuljatok el, ha Istentől vagytok!«

A villámcsapásra késve következő mennydörgés földrázkódtató csattanása aztán minden egyéb hangot elnyomott: a két rémalak egyszerre eltünt a donjonbul s a kolostorban mély csendesség lett. A Montmartre körül nem hangzott semmi nesz, csak a nagy kloakának a zuhogása az omló zápor áradástól (annak a nevezetes kloakának, mely Marat hamvait elsöpörte később, mikor a Pantheonbul kiszórták) s csak a szélmalom tüzes vitorlái forogtak még a dombtetőn, mint egy égő kereszt, mely nem talál nyugtot az égben. A rémeknek, ha haza akartak találni, nem volt szükségük szövétnekre, ki volt világitva az ég.

Mire az őrt felváltani jöttek, az meg volt őszülve rémületében.

S hogy igaz volt s nem káprázat, a mit látott, bizonyitá az, hogy az éjjel a két lovag feje csakugyan eltünt a donjonbul.

IV.

Hanem azok, a kik a két nemes lovag levágott fejeit elvitték, nem voltak pokolbeli kisértő rémek; sőt inkább igen szép és előkelő urhölgyek.

Az, a ki De la Mole lovag fejét elvitte, volt a navarrai királynő, a ki pedig Cočonas lovagét tartá magának, Nevers herczegnő De Cleves Henriette, a király testvérének a felesége.

A hajszállal átfont gyűrű is ez utóbbié volt. Ugyan jó, hogy ezt a gyűrűt nem vette valaki más észre, mert ha azt a hajszálat lebontották volna arról, ez sok titokra vezetett volna. Olyan hosszú szál aranyveres hajat, mely erős volt és vastag, mint a lósörény, másnál nem lehetett találni, mint Nevers herczegnőnél. A visszanyert gyűrű aztán el lett téve a családi ereklyék közé: - későbbi nagy szereplésnek fenntartva.

E rövid rémtörténet csak annak a bebizonyitására lett elmesélve, hogy minő vérnek kellett abban az asszonyi szivben forrni, mely elszánhatta magát, hogy sötét éjjel, zivatarban, egy magához hasonló eszeveszettül szerelmes asszony társaságában elinduljon a lenyakazott kedvese fejét elrabolni a vesztőhely ravataláról? Ezt a vért örökölték a leányai is.

Az elrabolt főnek még azután tovább is van története.

Nevers herczegnő Cočonas fejét, a tudós Ruggieri utasitása szerint, sajátkezüleg bebalzsamozva, egy pompás vertt müvű arany szekrénykébe helyezé el, s az ott állt a hálószobájában mindig, gyönyörü jaspistalapzaton. A jó Nevers herczeg, valahányszor gyöngéd társalgásra átment a neje hálószobájába, soha sem sejtette, hogy nem ketten vannak együtt, hanem hárman.

S még egy más emlék is maradt fenn utána. E levágott fő mintájára készittette Henriette azt a hirhedett Sardonyx camaeát, a mi most az orosz czári kincstár tulajdona. »Gonzaga camaea« név alatt ismerik a kincsműértők. Nevers herczeg után, kit Gonzaga Lajosnak is hittak. A camaeán levő fejet Vespasianénak mondják, pedig abban Cočonas lovagnak az arczéle van megörökitve.

Ez a történet le van irva egy kéziratban, a mi Montpensier herczegnő könyvtárában őriztetik; a czíme; »La maniére d'arpenter briévement les prairies, par madame de Nevers« (»Hogyan kell egy mezőt gyorsan felmérni? Nevers asszonytul.«) A czím tréfás hivatkozást képez arra a futásra, a mit Nevers herczegnő azon az éjszakán, árkon-bokron keresztül elkövetett, szerelmese fejével az ölében.

Asszonyok nagyon jól tudják egymást rágalmazni!

V.

Hanem a férfiak is értenek hozzá!

Ennek a Nevers herczegnőnek a leánya volt Gonzaga Luiza Mária: korának legnagyobb szépsége Francziaországban.

Különösen a nagy, sötétkék szemeit magasztalták, a mikben mindenki azt találhatta meg, a mit keresett bennük: az ábrándok végtelenségét, az őszinteség tiszta derüjét, vagy a szenvedélyek őrült csillaghullását! a hogy engedve volt neki. Mert ugyanazok a szemek nem minden emberre nézve ugyanazok, s még egy emberre nézve is nem mindenkor ugyanazok.

Maga XIV. Lajos órahosszatt szeretett elbámulni ezekbe a szép szemekbe.

Odaültette maga elé a tabourettere szép unokahugát s azt kivánta tőle, hogy nézzen a szemébe.

Azon a napon, a melyen Cinq Mars lovag délczeg feje a bakó bárdja alatt lehullott, a király úgy találta, hogy ezek a legszebb szemek át meg át vannak hálózva veres erecskékkel, a mik a kék szivárvány bűvös öszhangzatát egészen megzavarják.

- Te sirtál?

Luiza Mária herczegnő e szóra lezárta a szivárványos egeit sötét szempillái alá s két ragyogó könycsepp válaszolt a király kérdésére. A szép urhölgy nem sirt; hanem még most is sir.

- Te Cinq Mars lovagot siratod?

- Azt.

- Miért siratod?

- Azért, mert férjem volt...

... Tudta ezt a király régen. Titokban meg voltak ők esküdve, de Luiza Mária nem akarta ezt nyilvánosságra hozni addig, mig Cinq Mars connetable nem lesz. S a közben a lovag elvesztette a fejét.

- Kár érte. Derék lovag volt, szólt a király. De már most ne sirj. Én adok neked helyette egy másik férjet, a ki nagyobb, mint Cinq Mars.

- Mivel nagyobb?

- Egy egész királyi koronával. Te IV. Ulászló menyasszonya vagy.

- Hisz az vén ember.

- De király!

- Hanem csak lengyel.

- A lengyelekről ne szólj oly lenézően; az egy hatalmas nemzet és egy olyan ország, a minek nincs határa. Mikor jó kedvében van, elveszi az orosztól Ukrániát, a némettől Brandenburgot, a magyartól a Szepességet; nemes emberei büszkébbek a világ minden királyainál. Ha Francziaországnak e derék vitéz népet sikerül magához csatolni, hatalmas ellenségünknek, az osztráknak, a jobb karját kötjük meg vele. Gondolj rá, minő diadaloknak lenne alapja a te házasságod Ulászlóval Francziaország fegyvereire nézve?

A herczegnő keserü gunyorral mondá.

- Tehát az én feladatom az, hogy hadseregeket szüljek Francziaország számára?

Az ilyen erős mondatok azon kor hölgyeinek szájában nem voltak szokatlanok.

- S ha lehet: ikreket! mondá a király. - És nevetett. - A mire kettős oka volt. - Az egyik az, hogy e szóra a herczegnő mélyen elpirult. A másik pedig az, hogy a bon mot historice is találó volt. Lengyelország magatartásától függött, hogy a magyarok is győzzenek Austria fölött, kik szintén szövetségesei voltak a franczia királynak.