AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

Kisebb elbeszélések 1881-ig

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-46-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Kisebb elbeszélések 1881-ig

Tartalom

Kisebb elbeszélések 1881-ig

A KEMÉNY EMBER

1870

A KEDVES GAILLARD APÓ

- Eredeti elbeszélés -

1871

PLETYKA

1871

MIÉRT FÉL STOFI BÁCSI A POROSZTÓL?

1871

MIKOR AZ ÚJ KASTÉLY FÜSTBEMENT

1871

»SRAMKO BÁCSI«

1872

FOTOGRÁFIÁK A VÁRMEGYÉBŐL

1872

LÁTOGATÁS STOFI BÁCSINÁL

1873

A FOTOGRÁFIÁK REGÉNYE

1873

TUDOMÁNYOS ÉRTEKEZÉS A HIDEGLÁZRÓL

1873

SÁRIKA GRÓFNŐ

1873

AZ ÉN ÖREG MISKA KOCSISOM

1874

PISERA BÁCSI KALANDJAI

1874

GARIBALDI BUTÉLIÁI

1874

A CSODÁLATOS GOMBA

1874

A ZSIRÁNS-KERESŐ

1874

AZ ÚJSÁGFALÓ

1875

ÖRZSIKE TÖRTÉNETE

1875

TALPIG EMBER

1876

AZ ÜGYVÉDJELÖLT

1876

AKI NEM AKAR ÚR LENNI

1876

A KÖLTŐ UTOLSÓ KARÁCSONYA

1876

A PAJKOS ILONKA

1877

HOGY JÁRT VÖRÖSMARTY A FINÁNCCAL?

1877

TÖRÖK REGÉK ÉS TÖRTÉNETEK

1877

AZ ELSŐ »HOSSZÚ RUHA«

1877

A MEGBUKOTT ÉS AZ »EMINENS«

1877

A PRIBELI KŐASSZONY

1877

MELYIK A KÜLÖNB EMBER?

1877

AZ ELSŐ NAP

1877

A SELYEMKOKÁRDA

1877

AZ ANYA SZERELME

1877

EZ A HÁZ ELADÓ

1877

MIRE JÓ A KÁRTYA?

1877

SÖRIVÓK

1877

VALAKI MINDIG LÁT

1877

AZ IVÁS MŰVÉSZETE

1877

»HASIS« ÉS »VUTKI«

1877

A NEMES SZÍV FENT ÉS ALANT

1877

EGY ROSSZ ELŐFIZETŐ

1877

VIZSGÁLATOK UTÁN

1877

A BORIVÓK

1877

A SZ... TAMÁS »DOKTORA«

1877

EGY UNALMAS FICKÓ

1877

A »NELLI-NELLI«

1877

A NŐ REGÉNYE

1877

A PUTNOKI PAJKOS

1877

A RENDŐR

1877

A PÁRBAJRÓL

1877

BRIGLI JIM ÉRDEKES ESETE

1877

A RÉKIÉK BORCSÁJA

1877

MARI RÓZSÁI

1877

EGY FEHÉR RÓZSA TÖRTÉNETE

1877

EGY BORZASZTÓ ÉJ

1877

A KÍNAI MIKÁDÓ

1877

A »KIS RÓKA«

1877

A SVIHÁK

1877

EGY ÁRVA TÖRTÉNETE

1878

EGY ELLENZÉKI SZAVAZAT

1878

AZ ÖRÖKÖS VŐLEGÉNY

1878

AZ ÖREG DANKÓ BÁCSI

1878

HOSSZÚ SZERELEM

1878

EGY IGAZI KÍSÉRTET

1878

HOGY LEHET MEGGAZDAGODNI?

1878

JÁNOS ÚR A POLITIKUS, VAGY A SZEGEDI KÍSÉRTET

1878

ÉLJENEK A SZŐKÉK!

1878

A PÁCIENS

1878

KINEK KELL ASSZONY?

1878

HOGY LETTEM ÉN ÍRÓ?

1878

LÁTTAM A FELESÉGEMET

1878

ANGOL VILÁG SZEGEDEN

1878

A FÉREG

1878

SZEGEDI TITKOK

1878

A KIS LALA LEVELE

1878

A JÉGEN

1878

A FEKETE ASSZONY

1879

A MI FALUNK

1879

HOGY VETTE BE FALUNK HŐSE, SUSKA MIHÁLY, BRANYICKÓT

1879

A FALU LEGHÓBORTOSABB EMBERE

1879

FT. KUBCSIK PLÉBÁNOS ÚR

1879

A TÖBBIEK

1879

A GILAGÓ BANDA

1879

SZEGED MAKÓN

1879

UTAZÁS SZÉKESFEHÉRVÁRRA

1879

A MARCSÁM CÍMŰ ELBESZÉLÉS

1879

EGY BÚS REGE

1879

A BORÁSZATI GYŰLÉS

1879

A TÍZFORINTOS KUTYA

1879

HOGY ÍRANDÓ MEG A TÍZFORINTOS KUTYA

1879

A MÉZESHETEK

1879

KIRÁLYNÉ KEDVENCE

1879

KONTRA!

1879

A GYERMEKSZOBÁBAN

1879

NÓTÁS KATA

1879

A HIDEGAJKÚ

1879

A LEGSZEBB

1880

HOVA LETT A BOTOMRÓL A KORONA, A MONOGRAM ÉS A PLÉH?

1880

A RÓZSÁK HERVADÁSA

1880

A KIS SZEGEDI GERGELY

1880

A »KIS GAZEMBER«

1880

EGY JELENET A VÉSZ NAPJAIBÓL

1880

A MAKÓI TÁVGYALOGLÁS

1880

AZ ÖRÖKÖS VŐLEGÉNY

1880

A FEKETE HAJ, MEG A SZŐKE

1880

REGÉNY A VASÚTON

1881

A GAVALLÉR ASSZONY

1881

A BOLDOGOK

1881

A SZALMAÖZVEGY

1881

MINISZTER KERESTETIK

1881

A LEGJOBB DIÁK

1881

KENYÉRHARC

1881

A VÁSÁRFIA

1881

A DIPLOMATA LEVELE

1881

A »KOMORNYIKOM«

1881

EGY MESEBELI KIRÁLYFI KALANDJAI

1881

A KORMÁNYZÓ ÚR ISKOLALÁTOGATÁSA

Elbeszélés az iskolai életből

1881

A VÁSÁRHELYI EMBER

1881

A SZÜRKE ASSZONY

1881

KÉT RÓZSABIMBÓ TÖRTÉNETE

1881

A SZEGÉNY JÁMBOR ÁRMÁDIA

1881

KALIFORNIAI RAJZ

1881

A KÍSÉRTET

1881

A »KÉK KAKAS« A KEREPESI ÚTON

1881

A MINISZTEREK ZSEBE

1881

A FEKETE KISASSZONY

1881

EGY KIS TÉVEDÉS

1881

AZ ELSŐ DINNYÉK

1881

A KIS ABLAK A MENNYORSZÁGBÓL

1881

A FOGADOTT RAB

1881

APRÓ - MEGYEI TÖRTÉNETEK

1881

CSERVÁRY ÁKOS HŰ FELESÉGE

1881

A SZŐLŐ

1881

CSAK SEMMI MOZGÁS

1881

APABÁCSIKA

1881

A TRAMWAY

1881

HOSSZÚ SZERELEM

1881

A SZÉP ÉNEKESNŐ REGÉNYE

1881

A KEMÉNY EMBER

1870

Nagyon becsületes ember volt az öreg Kakuk János, isten nyugosztalja meg szegényt.

Talán azért volt olyan szegény, mert becsületes volt.

Ott lakott abban a nagy ronda épületben, a templom mellett, amelyiken az a nagy festett címer látható: egy ökörfej és egy tagló.

Az egész falu olyan nagyon szerette, mintha mindenkinek családtagja lett volna; nem is hítta másképp senki, mint »János bácsi«-nak, s nem is volt egyebe széles e világon, ezen a nagy szereteten és egy szép leányon kívül; hanem azzal ő be is érte ám untig.

Fiatal korában honvéd volt, sokat tudott beszélni Bem apóról, akinek képe ott függ a tiszteletes uram belső szobájában, a piski hídról, a segesvári csatáról. Én akárhányszor hallottam a szájából. Ilyenkor azután úgy nézett ki az öreg János bácsi, mintha kicserélték volna; apró, szürke szemei villogtak, hajlott háta kiegyenesedett, és a lekonyult bajusz is mintha megérezte volna, hogy miről foly a beszéd, mintegy önkéntelenül kunkorodott fel.

A szabadságharc után itt telepedett le, nehány megtakarított forintocskájával mészárszéket nyitott és megházasodott.

A felesége is jó asszony volt, egyéb hibát sem követett el soha, mint azt, hogy korán halt meg, egy kis kétéves leánykát hagyva árván.

A kis kétéves leánykát Mariskának hítták, s olyan szép gyermek volt, hogy csodájára jártak az emberek: hát még mikor tizenhat éves lett!

Fekete haja volt, mint az éjfél, szeme mint a kökény, arca mint a nyíló rózsa, termetét meg bízvást megirigyelhette volna akármelyik grófkisasszony.

Szerette is János bácsi egyetlen leányát, ő volt szeme fénye, öröme, büszkesége. No, de szerették azt nélküle is elegen: hanem a leány senkit sem szeretett, csak a Lóczi Márton uram fiát, Pétert.

Lóczi Péter derék, jóravaló legény volt, akit bizony meg lehetett nézni, mikor vasárnaponként darutollas kalapja alatt pitykés kék dolmányában végiglépdelt az utcán, s aki bizonyosan szintén szerette a szép Mariskát, de hát mindennek dacára a leány és legény között ezer mérföld feküdött.

Az az ezer mérföld pedig nem volt egyéb, mint két egész házhely, melyet a Péter apja, nemzetes Lóczi Márton uram bírt, s mely olyan gazdag emberré tette, kinek a fia rá sem nézhetett olyan koldusleányra, mint aminő Mariska.

Azonfelül még ott állott távolságnak az a harag is, mely Lóczi Márton uram és János bácsi között létezett, melynek az elejét még a régi időből kellene keresni, midőn a sárospataki kollégiumban hóval hajigálták meg egymást, a piski csatában strázsamesterségért versenyeztek; s ilyen haszontalan apróságokért aztán annyira megszokták egymást ellenségeknek tekinteni, hogy most ugyan a világ kincseért sem tudnának leszokni róla.

Olyan volt a két ember, mint azok a régi mesebeli szellemek, akik szüntelenül egymással birkóznak, és sohasem tudja egyik a másikát földhöz vágni.

Ők is örökké egymásba akadékoskodtak; hol az egyik, hol a másik kerekedett felül; sohasem lehetett tudni, melyik a győztes; pedig egész életük az volt, hogy mindenik azt akarta bebizonyítani a másiknak: »azért is én vagyok a különb ember.«

Csak igen ritkán találkoztak, s ami szó meg is fordult köztük, az mind háború volt egymás ellen.

Még a vidék is úgy nevezte el őket, hogy nem lehetett összeférni egymás mellett a neveiknek sem. János bácsit »puhaszívű«-nek hítták, Lóczi Márton uramat pedig elnevezték »kemény ember«-nek.

...A német világban János bácsi egyszer folyamodni akart a kormányhoz, hogy a szabadságharcban atyjától erőszakkal elhajtott juhnyájat, melyről akkoriban nyugtatványt is adott a német generális, kárpótolják, miért is Lóczi uramhoz járult, hogy írjon egy szép levelet a kormánynak, kinek mégiscsak illenék beváltani a »kezeírását«.

A kemény ember végignézte János bácsit, s a falu házánál egybegyűlt sok ember előtt azt mondta gúnyos, jéghideg hangon:

- És nem szégyenli magát kegyelmed a német előtt koldulni?

János bácsi elpirosodott szégyenletében, mint a pipacs; kiment szótlanul, és sohasem jutott eszébe többé folyamodni.

Mikor bejött a jó magyar világ, s újra kisütött a nap, a kísérteties alakok, akik csak azért éltek eddig, hogy legyen kinek szenvedni, mind sorba kijöttek a napfényre melegedni: a nagyurak elfoglalták őseik székét, a kisurak pedig szintén siettek széket foglalni, akinek mekkora jutott; akinek pedig nem jutott semminő, az legalább a gyepre ült ki, onnan nézte a régen látott jó világot; - mikor - mondom - ez a jó világ bejött, a kemény ember lelke is levetette rideg ruháját, s hivatal után vágyakozék.

Neki is szék kellett, nagyon egyszerű, de terhes szék, melynek azonban most megvolt a maga dísze és fénye, megvolt a maga könnyűsége.

Ez a falusi bírói szék volt.

Valami csábító volt abban: magyar bírónak lenni, olyan bírónak, akit nem a szolgabíró nevez ki, hanem nyolcszáz-kilencszáz ember választja szabad akarata, szíve szerint, azt, akiben legtöbb bizalma van, mint valaha régen volt.

Bizony nem volt akkoriban olyan ember ebben az országban, akinek ez a méltóság derogált volna.

A kemény ember mindent elkövetett, hogy bíró legyen, hanem a választás napján az egész falu egyhangúlag Kakuk János uramat választotta meg.

János bácsi könnyes szemekkel köszönte meg a nagy tisztességet s olyan épületes beszédet mondott, mint akárcsak a tiszteletes uram; a beszédben az is benne volt, hogy a bírói pálcát nem fogadhatja el, mert az erősebb kezekbe való: éppen azért tiszta szívéből kívánja, hogy Lóczi Márton uram legyen a bíró.

A község most már természetesen Lóczira szavazott, hanem a kemény ember sem fogadta el a bírói pálcát - legnagyobb ellensége kegyelméből.

A kemény ember toporzékolt dühében, sohasem érezte magát ennyire megszégyenítve, megalázva, mint ekkor; sohasem ejtett még semminemű fegyver ilyen mérges sebet rajta.

Hanem azért nem volt még megmutatva: melyik a különb ember? Ez majd elválik.

Ilyen örökös versengés volt a két ember élete, akiknek egy vármegye is szűk lett volna; hát még egy falu?

Péternek meg volt hagyva, hogy mindenüvé elmehet, ahová akar, csak Kakuk házába nem. A szép Mariskának pedig szintén szívére kötötte édesapja, hogy a Lóczi fiával ne kezdjen semmi barátságot.

Ezért feküdött ezer mérföld a két gyerek közt.

Hanem mi a szerelemnek ezer mérföld?

A fiú addig-addig méregette sóvár szemeivel a nagy távolságot, hogy egyszer csak azon vette észre magát, miszerint már átlépte: csendes nyári estéken, mikor a szép Mariska ott gyomlál a kertben, akaratlanul is odaviszi lába.

Hiába hítták kemény embernek az öreg Lóczi Mártont, a szíveknek ő sem bírt parancsolni.

Már egy fél esztendeig tartott a viszony Péter és Mariska között, midőn Márton uram egy napon ezüst karikagyűrűt pillantott meg a fia ujján.

- Honnan szakadt rád ez a jószág? - kérdé az öreg, erősen szeme közé nézve fiának.

- Az adta, akinek én adtam oda a magamét.

- Csak nem ettél bolondgombát, hogy ezért a mihaszna karikáért elcseréld kilenc forintos aranygyűrűdet.

- Már lehetetlen változtatni rajta.

- De csak fizettek valamit ráadásnak - vallatja az öreg.

- Egy szép leányt.

- Leányt?... Ezer milliom mennykő! Hát te még meg sem mondod az apádnak?

- Nem olyan fán termett a dolog, hogy édesapám-uram elé lehetne tálalni.

- Nojszen, majd lerázom én a fáról veled együtt, beste lélek-adta!... - Ki vele nyomban!...

- Hát a... Kakuk Mariska - mondá a legény, s most már ő nézett keményen az öreg szemébe.

És annak szeméből azt olvasta, hogy a kemény ember haragszik.

- Micsoda! - kiálta egész képéből kikelve - te az én halálos ellenségem leányát jegyezted el; akinek az apja egy kanál lébe befullasztana, ha tehetné. Jól van. Ebnek vagy a fia, nem nekem, ha menten vissza nem küldöd a gyűrűt!

Lóczi Péter egyet lépett hátrafelé, s onnan mondta vissza haragos apjának:

- Nem küldöm vissza!

- Akkor hát... fel is, alá is út. Nem ismerem az urat. Punktum.

Az öregember hangja reszketett, mikor ezeket a szavakat kimondta. A fiú dacosan hajtotta le fejét. Jól tudta, hogy ezek nem üres szavak: amit az öreg Lóczi Márton uram kimond, az szentírás, azon nem lehet változtatni.

A fiú nem soká gondolkozott rajta; nem lenne Lóczi Mártonnak a fia, ha az ilyenen gondolkoznék. Őt többé nem ismerik itt, hát ő sem ismer senkit; könyörögni pedig nem fog, mert az úgysem érne semmit: ahol a kemény ember azt mondja, hogy »punktum«, ott olyan nagy kő fekszik, amit egy ármádia sem lódít ki helyéből.

Összerakosgatta ami málhája volt, két-három pár fehéret, egy felső ruhát s egypár ezüst tallért, ami még megboldogult édesanyjától maradt rá, s aztán otthagyta a házat hidegen, könnytelenül.

Az öregember ott nézte, mint készülődik fel, mint lépi át a küszöböt utoljára egyetlen fia, akit úgy szeretett, mint saját életét, és a szíve hevesen dobogott a fájdalomtól; de azért az arcának nem volt szabad elárulni semmit. Amit a kemény ember kimondott, azt a kemény embernek nem lehet visszavonni.

Mikor pedig már oly messzire ment, hogy nem láthatta, kirohant kétségbeesetten az udvarra, s megragadván az ott bámészkodó kocsist, tompa, hörgő hangon kérdé:

- Te ember! hova megy a fiam?

- Nem tudom, nemzetes uram. Ne fussak utána?

- Menj! siess!... Vagy hó - ! Megállj! Ne mozdulj! ilyen amolyan... Ahova megy, ott lesz. Nem tesz semmit.

És háromszor is dörmögé egymás után, hogy »nem tesz semmit«.

Harmadnapra már az egész faluban beszélték, hogy Lóczi Péter beállott katonának.

A kemény ember is meghallotta, és azt mondta rá:

- Nem tesz semmit.

És reszketett, amikor mondta.

Kakuk János uram volt talán az egyedüli, aki örült a hírnek, mert most már biztos lehetett benne, hogy a leánya bele nem szerethet Lóczi Péterbe.

Az persze eszeágába sem fordult meg, hogy az bizony már régen szerelmes bele.

Furcsa könyv a fiatal vászoncselédek szíve, nemigen lehet abból olvasni.

Hiszen János bácsi semmit sem vett észre a leányán soha; sőt, most is még csak meg sem illetődött azon az újságon, hogy Péter katonának csapott fel. De hát hogy is illetődött volna meg, mikor ő azt már előre tudta; hiszen Péter elbúcsúzott tőle és megmondta, hogy miatta megy el s miatta jő vissza... Ott esküdtek meg a kertben, hogy örökké szeretni fogják egymást és hogy várni fognak egymásra, akár a koporsó bezártáig is.

Oh, az a nagy akácfa! susogó leveleivel sokat beszélhetne erről: az hallotta az esküjöket.

De e nagy akácfa jól tudott hallgatni, és a szép Mariska még jobban tudott.

Nem is beszélt arról a szerelemről más semmi, csak a leány szelíd, merengő szeme, és kedves arcának vendég halványsága.

...Hanem János bácsi abból sem tudott olvasni.

Azt ugyan látta, hogy napról napra megfogyottabb, mintha valami titkos láthatatlan kéz mindennap lelopna arcáról egy rózsát, fekete szemeiből egy sugarat, aminek, hogy mi lehet oka, azt eltalálni a doktor dolga.

János bácsi meg is kérdezte a doktortól, s a doktor meg is nézte a Mariska nyelvét, és azt mondta, hogy »semmi baja«.

Mert hát a doktorok könyveiben nincsen nyoma az olyan nyavalyának, aminek a neve szerelem. Minek is volna nyoma, ha úgysem segíthetnének rajta? - Hiába adnának receptet ellene, ha nincs rá flastrom a patikában.

Később azután még halványabb lett Mariska; ereje napról napra fogyott, szépsége hervadt, mint a letörött virágé.

A faluban azt kezdték susogni, hogy hektikában van.

Az pedig olyan betegség, amiből csak a sírban gyógyul ki az ember.

János bácsi egészen meg volt ijedve, messze földről rakásra hozatta az orvosokat, s mikor mindezek nem segítettek egy körömfeketényit sem, akkor rendesen mindig tanácsoltak egy-egy javasasszonyt, aki bizonyosan ki fogja gyógyítani Mariskát.

János bácsi szót fogadott, elhozatta a javasasszonyokat; de azok sem tettek egyebet, mint azt, hogy segítették tönkrejutni a szegény János bácsit.

Ami kevés pénzecskéje volt, az úgy elment orvosra, patikára, hogy ugyan nagyon körül kellett néznie, hol talál a ház táján egy betevő falatot. Azt a nehány tallért is, amit öreg napjaira tartogatott, egyenkint váltogatta be; az is elfogyott mind, az is mind kevés volt.

Beállott a nyomor, a legrosszabb időben.

A beteg ágya egész búcsújáróhely volt, az egész falu úgy tartotta, mintha a saját gyermeke lett volna, és jártak oda vigasztalni János bácsit, felszolgálni a beteget, virrasztani mellette.

Csak a kemény ember maradt hidegnek, őt nem érdekelte senki baja, még talán a magáé sem; sohasem volt olyan mogorva, mint most. Talán azért, mert nem volt kit gyűlölni. Egyedüli ellenségébe a sors kötött bele; ő azt sem bánja, hadd birkózzanak együtt: ő addig fegyverszünetet köt vele, míg nem lesz elvégezve a dolog. Akkor meg aztán majd kezdhetik elölről.

A sorsnak azonban tetszett belekötni a kemény emberbe is.

Valami háború ütött ki Dalmáciában, amit az újságot nem olvasó magyar ember csak akkor tud meg, mikor féllábon jön haza a fia elbeszélni, vagy mikor ott találja nyomát az - adókönyvecskéjében.

Lóczi Márton uram azonban újságolvasó ember volt, s a sok nemigen dicséretes dolog közt azt is ott találta nyomatva, hogy »mennyi magyar vér fogyott el!«

Hosszú lajstroma ez az elesett magyar fiúknak, akik elhaltak, s bizony okos embernek tartanám, aki be tudná bizonyítani, hogy nem hasztalanul.

A nagy lajstromban ott volt az elvérzett katonák között a Lóczi Péter neve is.

Az öregember kezéből kiesett a lap, elsápadt, de csak egy percre; a körülötte ülők alig vehették észre. A másik percben már egész hidegen emelte azt fel a földről s tompán dörmögte:

- Nem tesz semmit.

És olvasott nyugodtan tovább.

...Mi lehetett ott írva?...

A hideg, mozdulatlan arcon valami furcsa pirosság kezdett mutatkozni, a kiégett, fénynélküli szemekben mintha valami kihamvadt üszköt szított volna fel valaki. A körülülők sohasem látták még így a kemény embert.

Ugyan mi lehetett ott írva?...

Ott pedig nem volt egyéb az újságban, mint egy egyszerű felszólítás, hogy építsünk a honvédeknek »menházat« a közadakozás filléreiből: egy palotát, hova meghúzódhassék a rongyba burkolt dicsőség, hova elrejtezhessék az eleven messzekiáltó panasz, - hadd ne hallhassa a világ.

Lóczi Márton uram felolvasta a sorokat hangosan, hadd tudja, hadd hallja meg mindenki, azután odajárult a vasas ládához, és ami pénz volt benne, mind kimarkolta, az utolsó fillérig, összeolvasta és feljegyezte a neve mellé egy tiszta papirosra.

- Csakhogy ezt megértem - dünnyöge hosszú lélegzetet véve. - Tehát van mégis valaki, akinek van szíve... akinek eszébe jut az éhező, a didergő honvéd.

A körülülők egy miatyánk alatt teleírták a papírt: egyszerű parasztemberek voltak, keveset adhattak, de éreztek melléje annyit, hogyha az a sok jó érzelem mind pénzzé változott volna, bizony meg lehetne rajta venni magát Rótsildet is mindenestől.

Lóczi uram új papirost vett ki az asztalfiából, azt mondta, hogy ebből az adakozásból nem lehet kizárni senkit, az utolsó koldusnak is alkalmat kell adni, hadd fizethesse le tartozását. Ő házról házra fog járni és felszólít mindenkit, adakozzék tehetsége szerint, mert meg van írva, hogy a szegényember »garasa« nagyon jól meg fog férni a főúr »tízezre« mellett.

És úgy tett, amint mondá: bekopogtatott mindenüvé, a tiszteletes uramtól kezdve az utolsó cigány viskójáig, még Kakuk János uramhoz is.

Oh, mint fogja megszégyeníteni ellenségét, aki most olyan szegény, hogy talán semmit sem adhat. A szegénység ugyan nem szégyen, de az szégyen, hogy nem gazdálkodott.

És a kemény ember szíve dobogott a diadal érzelmétől és az elfogódástól, midőn életében először átlépte annak az embernek a küszöbét, akit legjobban gyűlöl.

Csendesen kopogott az ajtón, de a »szabad« szó nem hallatszott belül, tehát anélkül nyitott be a vele volt két tanácsbelivel együtt; hanem megdöbbenve lépett hátra, amint a szoba közepére tekintett.

Halálos ellensége, akinek nem egy keserű mondást gondolt ki útközben, ott térdelt sápadtan az ágy lábánál.

Az ágyon pedig ott feküdött a szép Mariska meghalva.

A mosolygó ajkak becsukva, a kicsiny kezek megdermedve örökre...

Oh, milyen szép halott volt!

Az öreg János bácsi megüvegesedett szemekkel nézett reá, hosszan, némán, meredten, észre sem véve, hogy valaki van a szobában, csak nagysokára vetette oda tekintetét a jelenlevőkre. Talán meg sem ismerte őket fájdalmában?

Lóczi Márton ingadozó léptekkel járult közelebb a halotthoz s csendes, megindult hangon mondá a szomorú ellenségnek:

- Vigasztalódjék kegyelmed, Kakuk uram! Isten adta, isten vette el. Vesztettünk mi annál már drágábbat is.

Az öregember felvillanyozva ugrott fel erre a szóra s aztán elboruló arccal mondá:

- Igaza van!

- Én is ma értesültem a fiam haláláról...

János bácsi most pillantott legelőször a beszélőre s csodálkozva rebegé:

- Kegyelmed az Lóczi Márton uram? Mit akar kegyelmed itten?

- Kérni jöttem...

- Kérni? Éntőlem? - vágott közbe keserűen a szomorú apa. - Van-e még nekem valamim, amit el lehetne kérni? Nekem, aki nem tudom egyetlen lányomat eltemettetni? Nagyon szegény ember vagyok én arra, hogy adhassak valamit. Hanem hát csak próbálja meg kegyelmed.

- Igen, én kérni jöttem, mert a kérelem kötelességem kegyelmed irányában. A rokkant honvédek számára egy menházat akarnak építeni közadakozás útján: egy krajcártól kezdve felfelé elfogadtatik minden adomány...

János bácsi csüggedten hajtotta le fejét s kétségbeesett hangon hörgé:

- Egyetlenegy fillérem sincsen.

Lóczi Márton hidegen fordított hátat, s kifelé sietett, midőn a szomorú ember megragadta kabátjánál fogva s odavonszolta a halottas ágyhoz.

- Mit akar kegyelmed, Kakuk János uram?

Kakuk János uram odahajolt a szép hatotthoz s lehúzta annak ujjáról aranygyűrűjét:

- Te, kedves angyal, aki ott fenn vagy a mennyben, bocsásd meg apádnak, hogy elveszi legkedvesebb jószágodat s odaadja a szegény honvédeknek.

...És az bizonyosan meg is bocsátott neki érte.

- Fogja ezt a gyűrűt kegyelmed... több birtokom nincs; ezt is egy halottól kellett elvenni.

A kemény ember megismerte fia gyűrűjét... megdöbbenve vette kezébe, aztán megfogta görcsösen az öreg János bácsi reszkető kezét s megindult, szomorú hangon rebegé:

- Kegyelmed derék ember, Kakuk János uram. Kegyelmed különb ember, mint én. Azt én mondom.

Aztán odatérdelt a kemény ember is a halotthoz, s megcsókolta hideg, merev kezét s felvoná ujjára a gyűrűt,... az az övé, azt nem szabad tőle elvenni...

S amikor felkelt onnan, egy könyű fénylett a halovány halotti arcon, mint a sárga rózsán egy harmatcsepp...

Az a könyű a kemény ember szemeiből esett le.

*

A szép Mariskát eltemették, de nem soká feküdött egyedül; nehány hét múlva odafektették melléje János bácsit is: a bánat vitte oda. Az egész falu kikísérte, a fél falu siratta, de senki sem úgy, mint a »kemény ember«, ki még maig is kijár a temetőbe s órákig elüldögél a sírján.

Ugyan miről gondolkozik ott?

A KEDVES GAILLARD APÓ

- Eredeti elbeszélés -

1871

Az öreg Gaillard apó ott lakott volna múlt nyáron a Quartier Latin egyik negyedemeleti szobácskájában, ha ugyan nem mindig átellenben lakott volna a »Kék Hering« című kávémérésben.

Én magam is innen láttam kijönni néhányszor, az »angolkeserűtől« kipirosodott arccal, vékony, rövid lábaival vígan szökdécselve a járókelők közt, kikre kitelhetőleg igyekezett mosolyogni, mintha fél Párizzsal lenne ismerős. Öreg, barázdás arcához, szürke, kopasz fejéhez olyan jól illett oda az örökös víg mosoly, mint a téli tájképhez a napfény. Az öltözete is egészen összhangzó volt vidor arcával, rövid sárgás frakk s bő pepita-nadrág, aminőt Bernáth Gazsi bátyánk sonica konfiskálna sakk-táblának, ezt kiegészíté tapló színű magas kalapja, melyet rendesen félrecsapva viselt, és a kimaradhatlan virágcsokor a gomblyukban.

Ilyen volt Gaillard apó. Aki nem hiszi, kérdezősködjék utána a latin-negyedbeli utcákban, ott meg fogják mondani, hogy csakugyan ilyen volt. Egy víg öreg ember és egyéb semmi.

Hanem ha majd elolvassák róla ezt a kis történetet, akkor kihagyják azt a két utolsó szót, hogy: »egyéb semmi«.

Keresetmódját illetőleg táncmester volt, aki önálló táncteremmel rendelkezett a jobb napokban, valahol a Concorde-téren, de akinek most már csak néhány tanítványa maradt, kiknek különórákat szentel naponkint, hogy a »járás költészetébe« bevezesse. Ebből tehát világos, hogy Gaillard atyusnak nem volt valami briliáns jövedelme: no, de az atyus valóságos francia volt, kinek Rothschild milliói sem lennének fölöslegesek, de viszont Diogenes szegénysége sem forgatná ki jókedvéből.

A sors, úgy látszik, nem lehetett valami különös jó barátja Gaillard atyusnak: cudarul üldözte fiatalsága óta. Apja csinos vagyont hagyott számára, mit felesége hozománya nem kevéssé öregbített: házassága első éveiben egy fiacskája is született, kiben majdan öregkora örömét remélte feltalálhatni, - de hát a sors úgy ellene esküdött szegénynek! - hogy a vagyont szét hagyta szedni a hitelezőknek, a kis Henry gyereket elvinni hagyta a halálnak, azzal tetézvén mostohaságát, hogy a feleségét meghagyta Gaillard atyusnak, amit az megint úgy hozott helyre, miszerint egy szép reggelen megszökött tőle.

Mire való is a szegényembernek a vén feleség?...

A sors azonban most sem engedte nyugton Gaillard apót... szeszélyes keze olyan furcsa napokat hozott Párizsra, hogy a fiatalságnak kisebb gondja is nagyobb lett a tánctanulásnál.

A táncmestereket sorba fel lehetett volna akasztani a füstre, még csak egy árva lélek sem sajnálta volna meg őket...

Mire való lett volna most ott a tánctanító, kivált elevenen, mert sülve talán még hasznát vehették volna beefsteaknek.

A szép kacér Párizs darabokra szaggatta testén tarka, csillogó ruháját, melyet úgy irigyelt tőle az egész világ, és felöltözött nyakig nehéz páncélba.

És aki látta mosolygó ajkain a hideg mogorvaságot, szép fényes homlokán a sötét haragot, amint felemelte finom kezébe a véres zászlót és véres kardot, mikor büszkén hátravetette méltóságos fejét és azt kiáltá, mellét kitárva az ellenség légióinak: »Mérkőzzünk össze«... vagy aki végighallgatta a lelkesedés tüzében született zsoltárt: »Párizs szent falától egy porosz sem tér meg«... megállott bámulatában, levette kalapját a méltóságos hölgy előtt, és nem hitte el saját emlékező tehetségének sem, hogy ez a szép »istenasszony« »cancan«-t szokott azelőtt táncolni.

Így volt csak igazán szép.

No, hanem voltak is ostromlói elegen, akik szerettek volna bejutni a szívébe, abba a nemes szívbe, melyre a világ is ráfogja, hogy az övé, - de a büszke királyi hölgy bezárkózott udvarlói előtt.

»Párizs szent falára egy porosz sem hág fel.«

Ez ugyan azelőtt nem volt ott divatban, hanem azért volt a divat fővárosa, hogy csinálhatott magának új divatot is.

És az nagyon furcsa divat volt.

A fiatalemberek nem irogattak szerelmes leveleket a kisasszonyoknak, hanem valahol a csatatéren konverzálgattak az ágyúkkal. Ha estély volt, az azon megjelent néhány ember elő sem hozta a nagy operát vagy a sportkülönösségeket, nem is mosolygott szeme közé ismerőseinek, hanem igyekezett minél savanyúbb ábrázatot csinálni. Az volt most a divat. Ha két ember találkozott az utcán, nem azt kérdezte egymástól: »hogy van ön?«, hanem »él még ön?« - A köszöntés-forma is megváltozott: a »serviteur« kiment a divatból s a »bon jour«-t kapták fel helyette. A nyomorúság és balszerencse egyenlővé teszi az embereket. Senki sem lehet a másik szolgája, hanem a reggel, az megvirradott. Jó lesz felkelni.

És fel is keltek egytől egyig.

...Még akkor nem gondolták, hogy mire idejök lenne felöltözni, már addig nem lesz reggel, hanem éjszaka...

A szeszélyes Párizs felülmúlta magát eredetiségekben.

A kalendáriumot is megváltoztatta és ebben az évben a farsang előtt tartotta meg a bőjtöt.

Minek is volna most farsang, muzsikaszó, mikor úgyis fütyül a golyó.

Minek gyújtanák meg a fényes tánctermek csillárait, mikor úgyis ki van világítva minden az égő városok lángjaitól; minek készítenék a hölgyek az ezer alakú cotillon-érdemrendeket, mikor azok alakját a porosz golyó rajzolja le a hősök mellén.

Az öreg Gaillard apó naponként eljárt nézni tanítványait az elysei mezőkre, amint a »tour de mains« és a »chaine anglaise« finom mozdulatai helyett nehézkes ostoba jobbraátokat és balraátokat csinálnak.

Mennyire bosszantó ez egy érzékeny szívű táncmesterre!

...Így elrontani, amit ő épít.

Mennyivel jobb volna, ha a köztársaság meg a porosz király egy nagy általános quadrille-t rendezne katonáival, aztán mikor a két hadsereg összejönne a »tour de mains«-ben, mindenik nagyot ütne öklével a másikra. Az lenne aztán a szép háború!

Ilyen szeszélyes ötletei voltak Gaillard apónak, s ezeknek köszönhette népszerűségét mindazok előtt, kik a »Kék Hering«-ben itták kávéjokat.

Egy reggel, még az orléans-i győzelem előtt, a szokott kedélyállapotában nyitott a fent említett helyre, hol több ismerőse ülte körül már a megszokott asztalokat.

- Nos, mi újság odakint, atyus?

- Egész félcsoda.

- Ah! Ne mondja! - hangzott mindenünnen a kíváncsiság.

- Egy olyan embert láttam ezelőtt félórával, aki...

- Nos, aki?...

- Panaszkodott, hogy meg van terhelve a gyomra.

- Pour l'amour de Dieu, anakronizmus.

- Egy kis cukrot kérek még, madame, - szólt Gaillard apó Dumont asszonyhoz, a kávémérés-tulajdonosnőhöz.

Azután egy pajkos párizsi opera áriáját kezdé fütyülni.

- Hát Párizson kívül mint állnak az ügyek, Gaillard apó? - kérdé egy barna, ajánló külsejű nemzetőr.

- Alkalmasint rosszul. Hanem, az ördögbe!... nem olyan sietős még a dolog, hogy máris komolyan lehetne venni. Persze, hogy nem sietős...

- Bagatelle... Tréfából is összemorzsoljuk a poroszokat.

- Trochu már előre is betábláztatta magát a Moltke bőrére.

- Ah! - nevetett a »Kék Hering« közönsége.

- Bravó, atyus! Ön ma felülmúlja magát a kedélyes ötletekben.

Gaillard apó kivette tobák-pikszisét a zsebéből és egy élvezetes szippantást tőn belőle, mialatt magas, bibircses homlokán a török császár névaláírásához hasonló ránccirádák alakultak.

- Én csak az igazat mondom, uraim. A vén Franciaország megrázza magát és megifjodik. Egy napon elunja a pezsgő-, dry madeira- és a sergeant wast, felkel az asztaltól és azt mondja, hogy igyunk mármost változatosság okáért egy kis »vért«.

- Nem jó volna, atyus, ha elébb egy kis porosz húst ennénk? Mert már nekem az a furcsa természetem van, hogy csak az étel után ízlik az ital.

- De gustibus non est disputandum, monsieur, - szólott Gaillard apó egyet köhintve. - Hanem azt nem látom be, hogy míg Párizsban tart a ló- meg szamárhús, minek keresnők azt addig Párizson kívül.

- Ez az élc kitűnő.

- Az onnan van, édesem - viszonzá Gaillard atyus -, mert a franciának a szavában is több a puskapor, mint a porosz ágyúban.

- Kétségkívül.

Gaillard atyus a kávé után rendes szokása szerint még egy angolkeserűt rendelt.

Azután újra felvette a beszélgetés fonalát.

- Igen, csakugyan... A francia nép nem barbár, ha hadat izen valakinek, legelőször is epigrammákkal hajigálózik. Úgy van, epigrammákkal...

- Mint például a körte arcú királyra...

- Vagy a Nouvel Emprunt a Tuilériák palotáján...

- Az nagyon találó az N. E. betűre - kacagott jóízűen a nemzetőr, kardját a padlóhoz ütögetve. - Egy kis elégtétel azon sok adósságért, mit az excsászár tőn romlásunkra.

- Fi donc! Minek azt szemére hányni?

- És miért nem? - kérdé a nemzetőrtiszt bosszúsan.

- Azért, mert az a legkisebb hibája.

- Hogyan? Legkisebb?

- Nos... mert a sok adósság tulajdonképpen sok vagyon - negative.

A törzsvendégek Szent Hippolytra esküdöztek, hogy olyan jól ugyan nem lehet elmulatni az Opéra Comique-ban sem, mint Gaillard apó szavain.

- Negatív vagyon!... Ezt igazán jól adja, kedves polgártárs; pedig már-már megijedtem, hogy napóleonista.

- Nem éppen. Szeretem a Napóleonokat. Ez az egész.

A nemzetőrtiszt kabátját gombolta ki, hogy jobban nevethessen.

- Jaj de jó! Tehát a Napoléon d'or-okat szereti. Az igaz, hogy mindenre van kádenciája. Ön sohasem vénül meg, Gaillard apó.

- Sohasem komolyodom meg, akarta ön mondani, nemde? Mert már öregnek elég öreg vagyok: hatvanéves.

- Szép idő. Kár, hogy nem fiatalabb. Egy lelkes katonával lenne gazdagabb a köztársaság...

- Mondtam már, hogy nem sietős a dolog. Quel diable! Ön egészen komolyan veszi az állapotokat, és az bosszant. Várjunk még kissé.

- És aztán?

Az öreg apó felhajtotta poharából a még benne maradt szeszt, azután valami sötét komolyság ömlött el ritka vendégképpen tulipiros mosolygó ábrázatján, s mindig nevető, savószínű szemei valami kimondhatatlan ragyogó lángot kölcsönöztek azoktól a szavaktól, amiket el fog mondani.

- És aztán? Quelle question? Ha komoly találna lenni a dolog, ott leszünk egytől egyig az ágyúk torka előtt. Az öreg Gaillard is francia, neki is ott lesz a helye... Úgy van, uram, én is ott leszek akkor.

Gaillard apó a zsebkendőjével megtörülte izzadó homlokát és újra mosolygott: a nemzetőrtiszt pedig felkelt helyéről, odalépett hozzá és megszorította némán, melegen a kezét.

Olyan sokat tud a néma kézszorítás beszélni.

Azután mosolyogva felkelt az öregúr, illedelmesen köszönt a jelenlevőknek és eltávozott, hogy néhány óra múlva ismét visszajöjjön feketéjét meginni, melyet madame Dumont már évek óta mindennap pontosan kiszolgáltat neki ingyen.

Madame Dumont okos asszony, érti az üzletfogásokat. Ahova Gaillard apó jár, oda igen sokan járnak utána.

Az öregúr az ajtóban még egyszer megfordult és meghajtotta magát, azután a szokott mazurka-polka lépésekkel lejtett haza, útközben vidáman dúdolva magában:

Volt egyszer egy király,
Volt egy derék király,
De csak egyszer-egyszer tra la la la!

Mikor pedig egyetlen szobájú szállására érkezett, elkezdett kedvére ugrándozni, egyet dünnyögve közbe-közbe:

- Persze, hogy nem sietős még a dolog.

A németeknek van egy kifejezése, mellyel »a már-már késő«-t szokták megjelölni. In zwölfter Stunde. Helyesen van. Csak hadd jöjjön a »tizenkettedik óra«, akkor fel fognak kelni mindnyájan és megeszik villásreggelire a fél Európát. Az már nemzeti sajátsága a franciának. Csak hadd mulassák magukat a porosz hadseregek Metz meg Párizs alatt. Az oroszlán nem tartja még érdemesnek egészen felkelni; hanem méltóságosan megfordul a másik oldalára és csak farkával csapkodja a legyeket. Hadd jöjjenek még közelebb: legalább nagyobb darabon lehessen őket kergetni hazafelé.

Csak az a kár, hogy nem lehet belőle valami nagy hadjárat... legfeljebb arra való, hogy az öreg Dumas papának legyen már egyszer egy kis jó témája regényt írni...

...Hanem a szegény Dumas apó bizony nem ért rá bevárni a végét; itt hagyta a jó regény-témát a poroszoknak.

Azok pedig nekifeküdtek az utolsó fejezeteknek és kezdtek belőle csinálni tragédiát.

A balszerencse órájának mutatója rohamos gyorsasággal közeledett a tizenkettőhöz.

Az oroszlánból patakként kezdett folyni a szép piros vér - és a farkával nem volt képes többé visszatolni a »mutatót«.

...Strassburg tornyainak égő üszkét az egész Franciaországba széthordta a szél és mindenütt lángra lobbant tőle a hazaszeretet.

...Metz megadta magát, s a megvérezett szárnyú »gloire« végerőfeszítéssel rebbentette meg a fél világot betakaró szárnyait; ha ugyan tudna-e még repülni...

...A »világ szíve«, Párizs, lázasan feldobogott a nagy csapások hallatára és átváltozott kővé.

Hadd törje be az orrát azon a kövön valaki.

...A département-okban megkondult a szomorú harangszó:

»Vész! Vész!«

Ezt a szót most mondja ki először Franciaország. Nincs is benne a nemzeti nyelvtanában, hanem azért megérti minden ember: az égő falvak, véres folyamok világosan megmagyarázzák az értelmét.

Itt a »tizenkettedik« óra.

Nagyon szomorú napok voltak ezek.

A történelem majd elbeszéli őket híven: odaadja kiérdemelt jutalmát mindenkinek; arculütést az árulóknak, bepiszkolt kardot az elnyomónak, babért a vérző homloknak.

Én legalább az ő helyében úgy cselekedném.

Hanem hát a történelem nem bízza rám az ilyeneket, aminthogy okosan is teszi - minélfogva talán én is okosan teszem, ha nem avatkozom madame Klio dolgaiba, hanem felszedem azokat az apróbb levelű virágokat, amiket ő már nem tart érdemeseknek koszorújába fonni.

Ilyen például az én vidám Gaillard apóm.

Ő is meghallotta a szomorú újságot, hogy közelednek a megpróbáltatás nehéz órái: ott járt-kelt Párizs hallgatag utcáin, és olvasta az emberek arcán azt a kellemetlen felkiáltójelt, melyet a megdöbbenés szokott odafesteni vastag, összekuszált ecsetével.

Az öreg táncmester mosolygott és azt mondta:

- Teringette! Ez már nem egészen tréfa.

S aztán szépen elballagott a »Kék Hering«-be, egész nap ott ült kávéja mellett, de nem szólt egy mukkot sem; olykor a fejét csóválta és mosolygott folytonosan: de ez a mosolygás olyan valami szomorú volt.

A törzsvendégek csodálkoztak rajta, de nem akarták háborgatni, legfeljebb azt jegyezték meg egymás közt:

- Az atyusnak valami baja van ma.

Hanem másnap még jobban csodálkoztak, mikor az öregúr sem a délelőtti, sem a délutáni kávéját nem jött elfogyasztani.

- Bizonyosan beteg. Úgy van, a szegény apó rosszul lett s alkalmasint az ágyat nyomja otthon.

A nemzetőrtiszt, aki tudta a Gaillard szállását, udvarias ember lévén, megígérte azonnal felkeresni a víg öreget, hogy állapotáról körülményes jelentést tegyen a »Kék Hering« közönségének.

Félóra múlva visszatért s arcán megindulás látszott.

- Nos, hogy van a mi apónk odahaza? - kérdék többen egyszerre.

- Nem leltem otthon - felelt a tiszt kardját leoldva.

- Merkwürdig! Azt kellene hinnem, hogy valamelyik rokonához ment ebédelni, ha egész pontosan nem tudnám, hogy semmiféle rokona nincs - szólt egy lotharingiai születésű gombkötő.

- Én pedig szinte egész pontossággal mondhatom válaszolt a nemzetőr -, hogy egy rokona mégis van.

- És az?

- A haza.

- Hogy érti ön azt?

- Úgy, uraim, hogy Gaillard apót nem találtam szállásán; a kapustól kellett tudakoznom, az világosított fel...

- Helyesen.

- Tudtomra adta, hogy az öreg tegnap minden holmiját elárusítá.

- Ah!

- És hogy ma reggel léghajón elutazott a voges-i hegyek közé.

A csodálkozás és meglepetés jelei beszéltek minden arcon.

- A kapusnak csak annyit mondott, hogy itt az idő megtenni kötelességét, a nemzet abban a helyzetben van, hogy két öreg kéznek is hasznát veszi... most nem szabad hatvanévesnek lenni csak a nyolcvanéves embernek... ő elmegy a csatamezőre... Párizsban vagy lesz, vagy nem lesz ellenség, neki pedig okvetlenül ellenség kell. Azért hagyja el Párizst. Egyéb elajándékozni valója nincs a haza számára - csak az élete: azt adja oda, ami van.

Az emberek fejöket csóválták, a nemzetőr pedig leült szokott helyére az olvasó-asztal mögé, fejét tenyerébe hajtá, aztán meghatott hangon folytatá:

- Szegény Gaillard apó!... Áldja meg az isten, amerre fordul! Igazi francia ő, még a nagy forradalombeli alakok mintájára.

- Csupa becsület és csupa könnyelműség - vágott közbe egy állatorvos.

- Óhajtom - szólt madame Dumont -, hogy nemsokára viszontlássuk őt. Az nem szép volt tőle, hogy így szó nélkül hagyta el barátait. Ej, ej, ezért majd számot kérünk...

A »Kék Hering« vendégei ezúttal nem mulattak olyan jól, mint egyébkor; Gaillard apó távozása valóságos űrt hagyott a szívekben; hanem ez sem tartott sokáig, másnap már elfeledték egészen, mintha sohasem ösmerték volna. Az emberek hozzá voltak szokva a veszteségekhez. Az egyik kellemetlenség betakarja a másikat, kivált ha az a másik a nagyobb.

Most pedig ugyancsak volt miből válogatni, hogy mit sirasson az ember: a vagyonát-e, amely elpusztíttatott, a fiát-e, aki elesett, vagy a hazát, mely elárultatott?

Bizony igaza volt annak a Gaillard apónak, amikor azt mondta, hogy most nem szabad hatvanévesnek lenni senkinek.

El kell dobni a mankót, mert azért adott az isten két kezet az embernek, hogy legyen mibe fogni a puskát.

Olyan időket élünk.

És ezeknek az időknek örök tanúságaképpen fog megmaradni a loire-i és a voges-i hadsereg története.

Hadseregek, amik a földből nőttek ki varázsszóra, ahol együtt küzdöttek a fiú, apa és talán még a nagyapa is, és küzdöttek kétségbeesetten, utolsó csepp vérig, rongyosan, mezítláb a csikorgó havon, akik mint földhöz vágott Anteus új erőt nyernek a földtől, akiknek már nincs reménye a győzelemhez, nem is harcolnak talán a győzelemért, hanem csak azért, hogy harcoljanak, hogy lássa az elbámult Európa, miszerint a megbénult oroszlán még meg meri rázni királyi büszke sörényét.

A voges-i hadseregben a franc-tireurök közt találjuk Gaillard apót is.

Ki érne rá elbeszélni, mint jutott oda? Most nemigen tudja megmondani az ember, mikor reggel felébred, hogy hol fog vacsorálni este. Hova veti a sors szeszélye egy óra múlva. Még a legnagyobb út is, arról a világról a másvilágra, csak egy lépés.

Ki törődnék most azzal, ki hol volt ezelőtt egy nappal és hol lesz ezután egy nappal...

Mintha a napoknak nem lenne elég története úgyis.

Minden nap hoz egy új csatát, s minden csata elvisz ezer életet: az ezer életért aztán amikor kedve tartja, foglalóul hagy egy kis reményt, de azt is csak néha.

A szerencse istenasszonya becsukta markát elbizakodott, kedvenc nemzete előtt, és azt mondja: hogy »haragszom rád«.

Hanem van egy kéz, amelyik tán ki fogja tudni nyitni az istenasszony összeszorított szűk markát; van egy méltóságos kiváló alak, akire nem lesz elég ereje haragudni, akit ha meglát, mind a két kezét kitárja, hogy - megölelhesse.

Az ősz vezér ez, akit minden nemes nemzet a magáénak tud, az újkor legnagyobb jelleme, a szabadság legélesebb kardja, a világ legelső polgára - az öreg Garibaldi.

Ott hagyta betegségét caprerai kunyhója elrongyosult ágyában, hogy egészségesen halhasson meg a szabadságért.

Aki megparancsolta saját magának, hogy ne legyen beteg, az tudni fog parancsolni a balszerencsének is.

Úgy van. Előre!

Halavány arcán felgyúl a szent lelkesedés tüze, beteg, köszvényes keze magasra emeli a két világrészt bejárt kardot, golyó-lyuggatta lába belevágja a sarkantyút a ló szügyébe.

Előre!

Nem fáj az öreg Garibaldinak semmije sem.

Azután megzendül a choisy-i temető lánglelkű halottjának csodás tüzű viharos dala, a - Marseillaise.

Ez a dallam a sereg élelme és ruházata. Ez élteti, ez melegíti őket.

...Ott rohannak... elöl a »des vengeurs«, a halálfejű lovasság... utánok a többiek... Nézzétek őket! Ugye meglátszik, hogy franciák, kiket Garibaldi vezet?

És nincs pihenés soha; ami ma nem sikerült, holnap próbáljuk meg: semmi sem lehetetlen.

A küzdők között pedig mindig a legelső sorban lehet látni egy ősz, mosolygó alakot - Gaillard apót.

Úgy szeretik mindnyájan, mintha az apjok volna; öregebb a többinél, vidámabb a többinél és ravaszabb a többinél.

Egyedül a gerilla-harc az, melyben az apróbb emberek is hasznát vehetik leleményességüknek, ügyesség- és ravaszságuknak. No, de hasznát is veszi Gaillard atyus: ő igazán nagy mester ebben. Tüskés bokrok közé vonulni, fától fához simulva rendíthetlen bátorsággal tüzelni az ellenfélre: ebben ő felülmúlhatlan.

És mindezt olyan finom eleganciával, annyi kedves humorral, annyi kellemes pajkossággal teszi, mint mikor valami fiatal ember kenyérgolyócskával hajigál a vis-à-vis ülő kisasszonyra az asztal fölött.

Ha pedig nyílt csatában harcol, a halállal szemben sem hagyja el vidám mosolya, akkor is egyre pattognak szellemdús ötletei, úgy hogy a körülötte levők önkéntelenül elkacagják magokat és azon módon kacagva törnek az ellenségre.

Azért nevezték el azt a kompániát, amelyben szolgál, »nevető kompániának«.

- Rossz hírek jöttek, Gaillard apó! Párizst nemsokára kiéheztetik.

- Nem lehet - mond az öreg -, Párizsnak még eltart fél esztendeig az orléans-i győzelmen rágódni. Ösmerem a párizsiakat.

- Hiszen ön is párizsi?

- Kétségkívül, édes barátom... A párizsiak egészen olyanok, mint én.

- Azaz mindegyik külön egy-egy bevehetetlen vár.

- Legyen szíves, kérem, oda nem érteni az asszonyokat.

A bajtársak természetesen nevettek, Gaillard atyus pedig fütyörészgetni kezdett, mert amikor nem csevegett, örökké fütyült.

Még akkor is egy bolondos nótát dúdolt magában, mikor a legközelebbi hetekben a becsületrend keresztjével díszíté fel mellét a csapat-parancsnok.

Igazán megható jelenet volt.

A parancsnok maga is ellágyult, mikor az ősz férfiú kezét szorítá meg: egy szegény ördög kezét, aki nem harcol birtokaiért, zsíros hivataláért, kitüntetésért, jövőért, hanem csupán önzéstelen szeretetből azon haza iránt, mely neki semmi olyat nem adott, amit védelmezni érdemes volna.

Az egész ezred szeme feszült érdekkel nézte vén kedvence megjutalmazását s egyhangúlag kiáltá:

- Éljen Gaillard apó!

A parancsnok feltűzé az elismerés jelvényét a sárga frakkra, melynek gomblyukában most is fityegett egy csokor télizöld.

- Ön érdemessé tette magát a haza hálájára.

Az öreg apó udvariasan meghajtá magát, de arcán egy körömfeketényi ünnepélyesség sem látszott, sőt még azt sem állhatta meg, hogy közbe ne fecsegjen:

- Ön egészen megpirít, uram.

A parancsnok szótlanul ment tovább, Gaillard atyus pedig kivevé burnót-szelencéjét és szippantott belőle.

- Teringette!... ma nagy hideg van, az orrom nem képes élvezni a burnótot. Apropos! holnap megint csatánk lesz...

Az ismerősök ezalatt odajárultak hozzá, ki megölelni, ki kezét megszorítni sietett, egyik bizalmas párizsi ismerőse meg éppen azt a pajkosságot engedte meg magának, hogy szeretetteljesen megcibálta a fülét.

- Sokáig viseld a szép cifraságot, bajtárs.

- Hollá! ne bántsd a fülem, Tony, mert az régi ereklye: még szegény apámtól örököltem.

- De csak le hagynád vágni az egyiket még egy másik rendjelért?

- Nincs rá eset. A meglevőnek sincsen semmi értéke előttem, s csakis azon esetben lenne némileg...

- Ha?

- Ha teszem azt, itt lenne a feleségem, aki mindig azt állítá, hogy rendetlen ember vagyok.

- Hahaha! Értem.

- Nos igen. Jelenleg nem lenne valószínűsége ezen állításának.

- Mindig bolondságon jár az eszed.

Gaillard apó azzal felelt, hogy eldúdolt egy versszakot valami régi bretagne-i dalból:

Az embernek azért van feje,
Hogy legyen hova
Kalapját tegye, stb.

Íme, milyen jó katona lett Gaillard apóból, aki mindig ott hordta jó kedvét a patrontáskájában.

Ez az egy jó barátja nem hagyta el soha.

Még a dijoni csata napján sem, mely néhány nap múlva következett be, s mely tartott három teljes napon keresztül, szombat reggeltől egész hétfő estéig, január 21-dikétől január 24-dikéig, - s mely legfényesebb lapját képezi az egész szomorú hadjáratnak.

Már akkor kétségbeejtő hírek jöttek mindenfelől; itt is, ott is megverettek a franciák: vitézül harcoltak, de megverettek.

A levegő tele volt sóhajtással...

A megvérezett oroszlán hiába erőlködik már felkelni. Jobb lenne talán békében feküdnie egy kicsit - míg meggyógyul.

De az agg vezér még egyszer meg akarta villogtatni jó kardját, még egyszer meg akarta füröszteni egy kis vérben, mielőtt hüvelyébe tenné talán örökre.

Hadd csináljon még egy szép történetet az a vén acél, amit aztán apródonkint el fog mesélhetni a hüvelynek...

És a dijoni csata csakugyan szép történet...

Három egymás után következő napon megújult, és mind a háromszor győztek a franc-tireurök.

De a legkeményebb ütközet mégis a harmadik napon volt.

Borzasztóan szép látványt nyújtott a kiéhezett, fáradt, elrongyosodott francia csapatok meseszerű bátorsága és vitézsége.

Ott volt a küzdők közt Gaillard apó is: öreg keze egy cseppet sem reszketett, mikor célzott, és míg elsüté puskáját, közbe-közbe ráért fecsegni is.

- Teringette... Ez nem jól van így. Míg én bolondjában ott azokra szórom a tüzet, addig a saját lábamnak is elkélne egy kevés meleg.

- Talán nem húzott elég kapcát, Gaillard apó? - mondák a nevető kompánia tagjai.

- Bumm! Ez talált. Lelkemre mondom, talált... Éppen semminemű kapcát sem húztam... Hanem ez igazán derék puska... Finomul hord...

- Várjon csak, apó... Hátha elfagy a lába? Ne álljon mindig egy helyen. Mozogjon kissé.

- Köszönöm. Fölösleges az aggodalom. Hajrá! A halálfejűek jól tartják magokat... De még ezek az olaszok is pompás fickók.

E pillanatban a porosz ágyú-ütegek roppant sortüzet adtak Pouilly felől, s a francia sereg minden oldalon bomladozni kezdett.

A csata igen válságossá lőn, mert sokan megfordultak s elkezdtek futni.

- Holla, fiúk! - kiáltott dörgő hangon a vén táncmester. - Rosszul szaladtok... cudarul tévesztitek a dolgot... Hiszen éppen az ellenkező irányban van az ellenség...

Aztán jóízűen felnevetett maga is ezen a furcsa tévedésen.

A futók közül aki hallotta a Gaillard atyus tréfáját, megszégyenülve fordult vissza és keserű bosszankodással rohant előre.

Az atyus pedig folytonosan lőtt és csevegett.

Néha egyet-kettőt elvitt mellette a golyó, oda sem hederített neki, legfeljebb egy-egy odavetett mondattal tanúsítá, hogy észrevette elestét:

- Mit üzen a feleségének, monsieur?

Egy másiknak pedig:

- Legyen szíves kérem, megmondani annak a tegnap elesett kapitánynak a másvilágon, hogy a zsebében talált pénzt és hajfürtöt elküldtem az édesanyjának Berlinbe.

Azután rendesen visszatért a beszélgetés alaptárgyára.

- Igaz, hol is hagytam el? Igen, igen. Nincsenek jó kapcáim... azaz semminők... szerezni kellene.

- Természetes; de miként?

- Teringette!... foglaljunk el egy porosz zászlót.

- Hurrá! Úgy van. Foglaljunk el egy zászlót. Éljen Gaillard apó!

E percben egy golyó éppen az atyus tőszomszédját, egy fiatal, tizenhat éves gyereket teríté földre.

Az atyus mosolyogva nézett a haldoklóra.

- Bagatelle! Fel se vegye, fiatal barátom. Ön nagyon jó gseftet csinált. Könnyűszerrel lerázta legnagyobb hitelezőjét - a halált.

A fiatalember bágyadt mosolyra vonta kékülő ajkait, kialvó fényű szemeit szelíden emelte a vén apóra, aztán becsukta őket örökre, azzal a kiáltással:

- Éljen Franciaország!

- No, az megél, csak mi megéljünk. Hanem igaz... előre!... amott látok egy német zászlót.

A csata fordulópontja éppen most következett be.

Canzio egy általános támadást intézett, mely hatalmasan sikerült.

Gaillard atyus vakmerő elszántsággal rohant társaival Pouilly felé, hol a pomeráni ezred makacs vonakodással szúrta a földbe szuronyait, nem akarván előre menni.

Egy porosz tiszt borította ki az ezred zászlaját s azzal a kiáltással rohant a többnyire olasz franc-tireurök felé:

- Előre!

Hanem hát a pomeráni ezred is csak emberekből áll, akiknek akármilyen fülük legyen is, mégis megsiketül néha az ágyúdurrogástól és nem hallja meg a szép szót.

Gaillard apó egészen előre fúrta magát, megtölté puskáját s nagy figyelemmel célzott, aztán lőtt.

A porosz zászló elbukott.

Az öreg apó mosolyogva hunyorgatott szempilláival.

- Hüm! Bravó, öreg. Ezt ugyan jól eltaláltad. Megvan a kapca.

És rohant mindig előbbre, előbbre.

- Utánam, fiúk! Teringette, már bomladoznak a porosz tömegek. No, de nem is lehet az másképp. Nevetséges... Franciaországot teljes lehetetlen legyőzni! Apropos!... Ezzel a bolondos háborúval egészen elrontjuk a falusi papok keresetét. Persze hogy elrontjuk. A sok temetési stóla mind, itt vesz egy közös gödörben. Szent Hippolytra mondom, ez nagyon lelkemen fekszik.

...No, de nem soká feküdt a Gaillard apó lelkén ez a borzasztó dolog, mert alighogy kimondá a fentebbi szavakat, egy ostoba golyó fúródott a mellébe, s a vidám öregember mosolyogva rogyott le a földre éppen abban a percben, midőn burnótszelencéjéből akart szippantani.

- Quel diable! Azok az emberek nem tréfálnak. Nem hinném...

A piros meleg vér patakként kezdett folyni melléből.

A másik pillanatban eget rázó üdvkiáltás dördült meg ezer meg ezer ajakról, mely elnémítá az atyus utolsó cinikus humorát. A poroszok árkon-bokron keresztül futottak a franc-tireurök előtt, halottat, poggyászt, sebesültet hátrahagyva.

A csata meg volt nyerve.

...Az öreg Garibaldi kardja harmadszor is nagyot suhintott: az öreg Garibaldi most is megmutattatta magának a poroszok talpát.

Amilyen nagy volt a győzelem, olyan nagy lett az öröm is.

Diadallal hordozták körül a csatatéren - ami még eddig nem volt - az elfoglalt porosz zászlót.

Ott vitték el a haldokló Gaillard apó mellett, s az fel is nézett rá még most is mosolygó szemeivel, és felragyogott elhalványuló arca.

De mit ér, mikor most már nem húzhatja a csizmájába.

Körülálló ismerősei erővel be akarták kötözni sebét, hanem az öreg apó mosolyogva utasítá vissza:

- Köszönöm. Ne fáradjanak hiába. Hanem inkább keressék meg alattam valahol a burnót-szelencémet, és engedjenek egyet szippantanom az útra. Így ni... Hatalmas burnót! A rue Rivoliban szoktam vásárolni, a Bernhard-kereskedésben. Őszintén ajánlhatom.

Gaillard apó mindinkább halványodott, arcán szederjes kék foltok kezdtek mutatkozni, csak a szemei mosolyogtak, de egyre bágyadtabban.

Végre becsukta szemeit is.

- Meghalt! - mondá szomorúan egy franc-tireur.

...Hanem biz az még nem halt meg; sőt ha meghalt volna is, visszatérne talán az életre, nehogy udvariatlanságot kövessen el.

Kevés vártatva, mindnyájok csodálkozására még egyszer félkönyökére emelkedett, borzasztó erőmegfeszítéssel s elhaló hangon mondá:

- Apropos! Majd elfeledtem. Van szerencsém magamat becses barátságukba ajánlani... Serviteur.

Egy futó mosoly vonult el eltorzult ajkain; azzal nagyot lélegzett és lerogyott. A halál hideg lehelete örökre elnémítá.

A franc-tireurök kedvenc öregüket még aznap egy jegenyefa alá temették Pouilly mellett.

Egy pajkos fiatal hadnagy lefaragta kardjával a fa egyik oldaláról a kérget s ezt a jellemző néhány szót írta oda síriratnak veres krétával:

»Itt nyugszik Gaillard apó. Alkalmasint meghalt, mert nem mosolyog.«

PLETYKA

1871

Nem ültetik, mégis megterem; nincsen sem apja, sem anyja, mégis legszélesebb az atyafisága: nem hívják meg az estélyekre, névnapokra, bálokra, mégis a legszívesebben látott vendég. Az arisztokrácia csakúgy szereti, mint a nép; otthonos mindenütt, Spanyolországban éppúgy, mint Amerikában. Az emberek szeretnek vele foglalkozni, dédelgetik, ápolgatják; nem csoda aztán, ha olyan gyorsan nő mint a hógomoly. Néha rásüt a napfény s mielőtt kárt okozna, elolvad mint a hógomoly, de gyakrabban nem olvad el, hanem súlyos kővé tömörödik s agyonzúzza azt a tárgyat, amelyik véletlenül eléje akad, éppen mint a hógomoly.

A gyermek, mikor az első marék havat almányi labdává gyúrta kicsiny kezeivel, nem gondolja meg, hogy, mikor az a labda görgeteggé gyarapszik, legurulhat a hegyoldalról s leterítheti éppen arra menő édesapját.

Aki pedig legelőször gyúrja meg a pletykát semmiből, még kevésbé gondol rá, hogy hát ez az élvezetcikk még sokba kerülhet valakinek.

Ki ügyelne az ilyenekre!...

Csak a testet nem szabad megszúrni, a lelket nem kéri számon senki.

De hát mit is csinálna a sok asszony-néni, ha a kávé mellett csak a vajas kiflit volna szabad mártogatni a kávéba, embertársaikat pedig agyon kellene hallgatniok, és nem volna szabad szintén bemártogatni egy kis pletyka-szószba; hiszen nem halnak meg tőle, de még csak a kis ujjok sem görbül bele... aztán az embernek mégis csak elmegy mellette az ideje.

Ki vehetné az ilyet rossz néven?...

És ami szabad az egyiknek, szabad a másiknak is, amit pedig mindnyájan tesznek, az általános szabály, ami pedig általános szabály, az nem lehet hiba; tehát a pletyka nem is hiba.

Néha ugyan történik egy-egy kellemetlen eset, amelynek okául némely szőrszálhasogató, ki minden dolognak szeret elejére járni, a pletykát állítja; de hát én istenem, nem történik-e a legártatlanabb dologból néha a legnagyobb szerencsétlenség! - s kinek jutott eszébe valaha a legártatlanabb dolgot gonosznak mondani?...

Ami szerencsétlenség a pletyka miatt történik, annak a vakeset az oka, és bizonyára semmi más.

Hát ki hibájából történt, példának okáért: a Baroghi eset?

No, nem mondom, hogy ha rossz szándékkal szegrül-végrül fognám a dolgot, nem sülne-e ki egy kis gyanúsítható körülmény - teszem azt - Máli nénire is, jóllehet Máli néni talpig derék asszonyság, akinek ugyan egy darabban egy kicsit nagynak ütött ki a nyelve, de aki azért a légynek sem vét, - hogyan árthatott volna hát Baroghi Aladáréknak, mikor Aladár úr saját unokaöccse, felesége - Marika pedig a keresztlánya?... Nem olyan pogányszívű rossz rokon Máli néni.

Dehogy rossz rokon, dehogy... hanem ki tehet arról, hogy már az ember úgy van teremtve az istentől, miszerint szeret elmélkedni más emberek fölött, különösen akkor, ha az ember véletlenül hatvanesztendős asszonyság; ha pedig már egyszer benne van az elmélkedésben, tovább fűzi gondolatait mindaddig, míg összefüggő egésszé alakulnak. Ez a gondolatfüzér lehet aztán vagy igaz, vagy nem igaz. Az igazat kitalálni nem nagy mesterség, sem nem érdem; hanem nem csupán azért van az embernek feje, hogy a búbos főkötőt legyen hova tenni, de azért is, hogy teremjen benne valami. Kolumbus sem látta soha Amerikát, mégis fölfedezte. Máli néni sem látta vagy hallotta soha, hogy Baroghi Aladárnénak tiltott viszonya van Kádas Lacival, mégis úgy gondolta, hogy felfödözte.

Mert hát Baroghi Aladárné szép asszony; szellemes asszony; hogyne volnának imádói is? - ha meg imádói vannak, ő sem bolond, hogy örökösen azt a mogorva Aladárt imádja; ennélfogva mást kell szeretnie; s vajon ki lehetne az a más ember, ha nem a csinos Kádas Laci, Aladár legkedvesebb pajtása, ki mindennapos vendég a háznál?

Az ilyen fölfedezés azután elég két hétre csemegének uzsonna után Máli néni vendégei számára, kiknek titokteljes arccal beszéli el, miszerint az mégsem jó dolog, hogy az a Kádas Laci minden áldott nap ott van Baroghi Aladáréknál... A huszártisztek nagyon csintalan gyerekek, tapasztalatból tudja, mert neki is udvarolt menyecske korában valami gróf... vasasnémet volt, hanem - tetszik tudni, Máli néni nagyon erényes asszony volt, hát amúgy magyarán kiadta neki az utat. Bezzeg Baroghi Aladárné ahelyett inkább magához édesgeti, s amilyen vastagon kezdik - bizony nem lesz valami jó vége.

Ez a gondolomformán elmondott hír végigjárja két hét alatt az egész vármegye úri köreit, s mire a harmadik héten visszakerül Máli nénihez, a jó asszonyság már rá sem ismer a tulajdon elmeszülöttjére, hanem irtózattal csapja össze kezeit.

- Szent isten! Hát már ennyire vannak! ki hitte volna! Tudja-e, sógorasszony - mond a hír hozójának -, hogy ez valóságos botrány!

- Biz az a - botrány.

- Én gyanítottam eddig is, de ennyire nem gondoltam. Szegény Aladár! Talán még nem is tudja.

- Az ilyesmit a férjek szokták megtudni legkésőbb.

- De az mégis csak borzasztó. Tehát már csókolódzni is látták a cselédek? Kitől hallotta, sógorasszony?

- Beszélik már azt, sógorasszony, a gyerekek is.

- Rettenetes gyalázat családomban!... Pedig milyen jó lánynak látszott az az én Mari keresztlányom.

- Lassú víz partot mos. Egyébiránt semmit se búsuljon, sógorasszony - hátha az egész csak pletyka.

- Dejszen, nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja - felel Máli néni s ezer ráncú arcán igazi ijedtség festekezik.

A jó asszonyságnak eszeágában sem volt, hogy ez az ő tulajdon híre, amit a közvélemény azóta egészen másféle toalettbe öltöztetett.

Addig-addig röpködött a jó Máli néni pletykája szanaszét, mint valami tüzes rakéta, míg egyszer éppen olyan száraz helyre talált esni, hol rögtön felgyújtotta az egész helyiséget.

Valami zajos pártértekezlet volt egy jómódú földbirtokosnál; csupa férfiak gyűltek össze.

Úgy látszott, követválasztási mozgalmak szolgáltak tárgyául az értekezletnek, mely egészen úgy ütött ki, mint az ilynemű értekezletek szoktak: keveset határoztak, eleget ettek, sokat ittak.

Az értekezleten részt vettek Baroghi Aladár és Kádas Laci is.

Szép férfiú volt mind a kettő, az egyiket nagyon szerették az asszonyok, először azért, mert huszár volt; de legjobban azért, mert nem volt még nős, s mert minden nőnek egyformán tette a szépet: kitüntette mindnyáját és nem tüntetett ki egyet sem. Baroghi Aladár pedig éppen ellenkezőleg tőn, a bolondulásig szerette szép fiatal feleségét, Szent-Udvari Marit, azonfelül pedig elhanyagolt minden nőnemű ismeretséget, hanem ahelyett inkább a közügynek szentelte életét.

Széles körben kitűnő fiatalembernek tartották, aki a megnyílt alkotmányos élet lépcsőin jó magasra küzdi fel magát vasszorgalmával és jeles tehetségeivel; ezt ő maga is érezte s nem volt ment egy kis büszkeségtől, midőn azt szokta mondani:

- Én akkor is úr volnék, ha egy barázdát sem hagyott volna az apám.

Baroghi Aladár azonban nemcsak úr volt, hanem ami ennél százszorta magasabb állás - egyszersmind boldog ember is: nemcsak a legszebb felesége volt a vármegyében, hanem a legtisztességesebb is; valódi mintaházaséletet vittek, úgyhogy nem egy agglegény kapott kedvet a házasélethez Baroghiék példájából.

Ki hitte volna még akkor, hogy a Baroghiék példájából egészen másféle következtetéseket is fog húzni valaha a világ.

...Az említett értekezletből Kádas Laci távozott el legelőbb.

A kedélyes cimborák és a háziúr mindenféleképp marasztalták, mert hát olyan jó tréfás fiú az a Laci, nélküle agyon van ütve a kompánia, mint mondani szokták.

- Ne menj, pajtás! Maradj itt vacsorára. Az igaz, hogy a két öregen kívül nincs egyetlen egy asszony sem, akit hálódba foghatnál, hanem ahelyett majd fogdossuk a - pagát ultimót.

Kádas Laci titokteljesen mosolygott:

- Nem lehet.

Aladár is sietett marasztalni kedves barátját.

- Ugyan hova mennél? Rossz az út, aztán mindjárt besötétedik. Maradj itt, holnap meg átjössz hozzám. Mari úgyis meghagyta: elhozzalak. Valami formát festesz majd neki.

- Sehogy sem lehet itt maradnom. Egy igen, igen fontos kötelességem nem engedi. Ígérkeztem mára valakinek.

Laci nagyon nyomatékosan ejtette ki a »valakinek« szót.

Az emberek szánó mosollyal néztek Aladárra.

- Ugyan kinek? - kérdé Aladár kíváncsian.

- Nagy titok holnapig. Meg akarlak vele lepni holnap.

- Úgy? Hát akkor csak isten hírével! Annyit előre is gyanítok, hogy valami bolondság lesz.

- Sőt éppen ellenkezőleg, a legkomolyabb lépés életemben - mondá halkabban, mintha csak Aladárnak szánta volna végszavát.

Ez szívélyesen megszorítá Laci kezét s még maga segített őt betakarni a bundájába, hogy valahogy át ne fázzék a könnyű huszárruhában. Aztán gyanútlan arccal sietett vissza a többi vendéghez.

Hogy belépett, hirtelen csend lőn.

- Már csak nagy szoknyahős az a Kádas. Fogadni mernék, hogy valami érdekes kalandra indult.

Figyelmes kezdett lenni.

- Mi lelte ma ezeket? - kérdezé magában.

A két házi öreg anyóka (a háziúr neje és testvére) titokteljesen dugták össze a fejüket, beszéltek valamit, azután nevetgéltek utána, lopva egy-egy bántó pillantást vetve Baroghira.

A vármegye szabadalmazott gorombáskodója, az öreg Stofi fiskális ajkához emelé a hetvenhetedik poharat és egy talpraesett toasztot mondott az olyan férjekre, akik a többi férjek közt kimagaslanak büszke címerök által.

Mialatt pedig beszélt, apró savó színű szemeit a világért sem vette volna le Baroghi Aladárról.

A társaság mint mindig, most is jóízűn nevetett a fiskális úr elmés toasztján. Aladárt bosszantotta ez a nevetés, leolvasván az emberek arcáról, hogy az neki szól.

- Nem szeretem a rébuszokat, uram - mondá, büszkén tekintve szét a gúnyolódókon.

- Bizony pajtás, egy kicsit nehéz fejed is lehet a rébuszokhoz, mert ezt az egyet ugyancsak későn akarod eltalálni - szólt egy szőke uracs.

- Pedig nagyon egyszerű. Az egér nem veszi észre a macskát. Ennyi az egész... - gúnyolódék egy másik.

Baroghi Aladár zavarral jártatá körül tétovázó tekintetét. A finom, nagyvilági ember, ki minden körülmény között fel tudta magát találni, most egészen ügyetlennek, nevetségesnek látszott.

- Ej, kedves Baroghi! Ne hagyja magát! - sipított az éltes háziasszonyság. - Bizony még kifognak rajta.

Egy öreg urambátyám, aki nem értett a bontonhoz, megszánta a kedves uramöcsémet s félreintette egy félreeső szoba szögletébe.

- Már csak megmondom, öcsém, hogy min nevetnek ezek a lurkók.

- Nagyon megköszönöm urambátyám szívességét... - hebegett Aladár.

- Sose köszönd. Mindennapi dolog az egész. Rajtam is megesett biz a... azaz, hogy a ... feleségemen.

Aladárnak arcába szökkent a vére.

- Folytassa!

- Hajszen az ugyan fogja is, míg a körmére nem koppantasz. Vagy úgy? Én folytassam? Hát csakugyan nem tudod? Ejnye, ejnye, öcsém, hol jár az eszed, ha még rá nem jöttél arra sem, hogy ahol szép asszony mellett szép huszárember a házibarát, ott nem hiába keresünk csomót a kákán.

Aladár még jobban elvörösödött, indulatosan ragadván meg a táblabíró rókatorkos mentéjének gallérját.

- Uram! - hörgé tompa hangon - mondja ön, hogy tréfál, vagy különben megfojtom.

Az öreg urambátyám meghökkent kissé, hanem azután eszébe jutott lassankint, hogy nem azért vala az ő édesapja inszurgens-hadnagy valaha, miszerint a fia hiányt szenvedhetne a bátorságban, minélfogva kifejtvén rókatorkos mentéjének gallérját Aladár vonagló ujjaiból, nagy komótosan megcsavarta őszülő bajszát és ilyeténképpen válaszolt Aladárnak:

- Köszönöm irántami jóakaratodat, öcsém, de biz én már csak nem vonom vissza, amit mondtam, különben rajtad kívül úgyis az egész világ beszéli, hogy Kádas öcsénk ott is arat, ahova nem vetett.

Aladár görcsösen szorította össze ökleit, szólni nem bírván a rendkívüli felindulástól; de hisz eleget mondott anélkül is ajkainak kínos rángása.

- Rám meg hiába haragszol - folytatá az öreg -, jóakaró embered vagyok, azért mondtam meg amit magad nem tudsz észrevenni, jóllehet az a gézengúz nem is titkolódzik valami nagyon. Az volt a legmulatságosabb, hogy magadnak mondta, miszerint megígérkezett »valakinek«, s te el nem tudtad találni, hogy a valaki éppen a saját feleséged. Hüm!

Baroghi izzó homlokát tapogatta meg reszkető kezeivel, aztán csendesen kitántorgott a teremből. Mintha a hideg levegő odakint elolthatná a homlok forróságát is.

Mikor a tornácra ért, egy márványoszlophoz támasztá bágyadtan fejét.

- Istenem! - rebegé - lehetséges-e ez?

Azután elgondolta, milyen hű barátja neki Kádas Laci, milyen szelíd angyal, becsületes nő Mari... Szilajan dobbantott lábával a kemény kövezeten, élénken vetette hátra okos, büszke fejét, és azt kiáltá hangosan:

- Nem igaz!

S nyugodtan, közönyösen a mulatók közé tért, mintha nem is történt volna semmi.

»Neki nincs joga bizalmatlankodni.«

És nem is akart gondolni többé semmire, hanem élénk vitába ereszkedett valami száraz jogi tárgyról Stofi ügyvéddel.

Akik a vitát hallották, azt mondták, hogy Baroghi Aladár okos ember, de néha összebeszél biz' a bolondokat is. Ma ugyan rosszul védelmezte állításait.

No, hanem örült is Stofi fiskális, hogy egyszer valakit mégis lecáfolhatott, s hogy még jobban megadhassa neki a végcsapást, igyekezett valami élcet illeszteni össze.

- Úgy látszik, pajtás, hogy álmodol ma, pedig nem ártana ébren lenni egy kicsit.

A fiskális úr bámulói, ti. két gyakornoka, nyomban észrevették a kitűnő élcet és elkezdtek rajta kacagni.

Baroghi feléjök fordult és ezt mondta sötéten:

- Ha kacagási görcseik vannak, tudok én jó orvosságot.

- Ugyan mi volna ez? - kérdé egyszerre a két gyakornok.

- Egy kis érvágás - felelt Aladár oda sem nézve.

A két fiatalember úgy megijedt ettől a medicinától, hogy tanácsosnak látták elsompolyodni valamely félreeső szögletbe; legjobb az ibolyának, ahol észre nem veszik.

Baroghi Aladár pedig, hogy szórakozottságát elűzze, bement a szomszéd szobába kártyázni.

Nagyon figyelmetlenül játszott, mégis folytonosan nyert.

- Hja, a szerencse vak - panaszkodott a bank-adó.

Ott termett Stofi fiskális is a kártyaasztalnál, ki szokása szerint semmi észrevételt sem hagyott helyben.

- Dehogy vak, dehogy... - mondá. - Sőt inkább nagyon szabályszerűen van. Aki szerencsétlen a szerelemben, szerencsés a kártyában.

Aladárt most bántotta ez a közmondás.

Miért nem veszített inkább?

Öntudatlanul szórta és seperte be a pénzt. Talán nem is látott semmit: lelke előtt összefolyt a világ, s úgy látszott, mintha be volna hunyva a szeme; látta, hogy az emberek mozognak körülötte, de nem érti, mit beszélnek. Különös állapot ez, amibe csak a lélektudós tudná magát beleképzelni. Az egész mindenség valami zűrzavaros zsongássá törpül; az ember azt hinné, hogy már nem is él egészen e káoszban, vagy azt gondolná, ha ugyan képes volna még gondolkozni, hogy ijesztő arcú démonok röpködik körül, kik a fülébe kiáltanak soha nem hallott kellemetlen vad hangokat, amik a velőt rázzák meg.

Aladár hiába erőltetett nyugodtságot: az ő lelke meg volt zsibbadva.

Azok a rossz démonok úgy űzték, úgy kergették... futnia kellett előlök.

De hova? Lehet-e a nyugtalanság elől elszaladni? Adhat-e tanácsot az agy, amikor a szenvedély véres nyomást gyakorol rá?

Az ész leteszi a kormány gyeplőjét s beleszabadítja a nagy zsarnokot, az ösztönt, aki nem gondol vele, hogy mint és meddig uralkodik, hanem amíg uralkodik, saját szeszélye után indul.

Aladár felugrott a kártyaasztal mellől, asztal alá söpörte az előtte heverő nagy összeg pénzt, aztán kifelé indult.

A játszótársak fejöket csóválták, Stofi fiskális mosolygott s utána iramodván Aladárnak megfogta karjánál.

- Hahó, Aladár!... Hová szaladsz? Ne nevettesd ki magad? Már eddig rajtad mulat a fél vármegye. Nem érdemes az a hűtlen asszony, hogy valami bolondot tégy miatta. Csak lassan a testtel! Ami pedig a válópört illeti; ajánlom ügyvédi szolgálatomat...

Baroghi Aladár fájdalmasan felszisszentett; majd összeszorítá ajkait s kiragadva magát az ügyvéd karjából, rohant ki az udvarra.

A kocsisnak parancsolta, hogy fogjon be.

- Gyorsan, gyorsan!

El nem búcsúzott senkitől. Mit neki most az egész világ! még a bundáját is bennhagyta, anélkül ült fel a kocsiba. Mit neki most a hideg?

- Csak gyorsan... lóhalálba!

És Palkó kocsis érti a mesterségét. Mintha szárnyat adott volna a négy csikónak, úgy vágtatnak előre, hogy, mint a lovaiba szerelmes Palkó mondani szokta, tán csak úgy hébe-hóba, példának okáért lépnek egyet-egyet a földre, a többit pedig a levegőben teszik.

Hanem a nagyságos úrnak még ez is lassan van. Palkó fejet csóvál, midőn erre azt feleli: »igenis értem, kérem alásan«, s aztán letér az országútról és völgyön-hegyen, szakadékon keresztül ereszti a rudat Barogfalva felé toronyirányában.

A nagyságos úr tudja mit akar. Palkó nem tud semmit, csak azt, hogy a lovakat nem kell kímélni. Ő nem törődik az úr dolgával, hanem azt látja, hogy az a mozdulatlan összegörnyedt alak ott a hátulsó ülésen nem jó járatban van, minélfogva, tehát ő maga (ti. Palkó kocsis) sincs jó járatban, s amint közibe vág olykor a négy röpülő lónak, el-eldünnyögi magában:

- Már csak látom én, hogy nekünk kettőnknek valami bajunk támadt ma.

Éjfél volt, midőn a barogi kastély külső kapujához értek. Isten csodája, hogy a nyakukat nem szegték valahol.

A nagyságos úr megparancsolta kocsisának, hogy ne hajtson be az udvarra, hanem fogja ki a lovakat itt, azután kösse meg a nagy akácfához, vagy pedig eressze világnak, amint akarja, és jöjjön vele a kastélyba, mert szüksége lesz rá.

Mialatt még beszélt, a kastély két, első emeleti, kivilágított ablakát nézte folytonosan.

Mikor készen volt Palkó, a hátulsó ajtón nesztelenül bementek a friss havon a belső udvarba. Aladár azt súgta Palkónak, hogy hozzon létrát és támassza meg a világított ablak irányában.

Az öreg szolga engedelmeskedett.

- Eltalálta-e kend, öreg, mit akarok? - kérdé Baroghi szomorú, megindult hangon.

Az egykori huszár lecsüggesztette őszbe csavarodott fejét, aztán keservesen nyomta az egyik szemére a hosszúpántlikás kalapot, mintha jobban esnék neki félszemmel nézni ezt a dolgot.

- Nem biz én, nagyságos uram. Nem is találom el soha. Csak azt tudom, hogy nem leskelődni akar nagyságod ezen a létrán. Teringette... azt már bizonyosan tudom.

Aladár bámulva nézett öreg szolgájára; aztán elfordult tőle.

- Igaza van kendnek.

Az öreg némán biccentett fejével.

- De nekem mégis meg kell tudnom, mi történik abban a szobában ott fenn.

- Igenis értem, kérem alásan.

- Ha tehát például kend...

Az öreg Palkó még mélyebben húzta kalapját arcába.

- Nagyságos uram, hű embere vagyok, az is leszek holtig, hanem azt az egyet ne kívánja tőlem. Múljék el ez a keserű pohár, ha lehet. Én szeretem a becsületet.

Aladár egy könyűt vett észre az öreg fénytelen szemében.

- Jól van - szólt Aladár kétségbeesetten. - Kend is olyan mint a többi. Megyek hát magam, mert nekem is becsületem kívánja ezt a lépést.

És felhágott a lajtorja első lépcsőjére.

Palkó villámhirtelen ugrott oda.

- Ne menjen... ne menjen, hadd inkább én menjek.

Az öreg ügyesen mászott fel a lajtorján egész az ablakpárkányzatig, míg lent Aladár fogta a lajtorja végét. Talpa alatt égett a föld, keblében a legellentétesebb érzelmek vihara zúgott.

- Mit látott kend? - hörgé elfojtott, félénk hangon, midőn Pál lefelé lépegetett.

- Nem dukál elmondani - mormogott Pál, mintegy restellve, hogy nem is valami dolog miatt követett el ilyen ordré-ellenes csínyt... - hanem csak amolyan asszonyhistória az egész, francia lakájnak való munka.

- Parancsolom! - rivallt fel Aladár indulatosan.

- Már mint azt beszéljem el, hogy mit láttam? Hát a kék vendégszobában a kandalló mögött ül egy úr, annak az úrnak ölében pedig egy gyönyörűséges szép asszonyszemély...

Aladár, mint a meglőtt oroszlán, dühében elbődült s eleresztvén a lajtorját, futott a kinyitott kastély kapuján át az emeletre.

Az emeletre vezető lépcső ki volt még világítva.

Aladár önkéntelenül pillantott egy a behajlásnál függött tükörbe... Egy ember kuszált hajjal, villogó szemekkel, összeszorított ököllel, egyik kezében pisztolyt tartva rohant onnan eléje: Aladár is összeszorítá öklét, feléje rohant s olyan irtózatosat ütött rá, hogy csörömpölve ezer darabra zúzódott össze a - tükör.

A boldogtalan nem ismert magára.

De ha magára ismert volna is, nem sokat gondolkozott volna rajta, ha vajon illik-e nagy éjszaka idején olyan toalettben látogatást tenni valami szerelmes párnál. Aztán tudta is ő azt, mit cselekszik!

Lihegve érkezett a kék vendégszoba ajtajához; a tükör üvegén megsértett kezéből lefolyó vércseppek jelölék útját.

Az ajtót villámsebességgel szakítá fel.

-------------------------------------------------------------------------------------

Egy fehérruhás hölgy ült az ajtónak háttal fordulva Kádas Lászlóval szemben a kandallónál. Bizonyosan nagyon édes dolgokról cseveghettek együtt, mert víg nevetés halt el az ajkukon, mikor Baroghi ijesztő alakja oly váratlanul és oly gyöngédtelenül betoppant.

A karcsú hölgy elfojtott sikoltást hallatott, aztán félénk őzike gyanánt iramodott el a termek hosszú sorain át, melyek a kastély balszárnyával voltak összeköttetésben.

- Mari! Mari! - kiáltott Aladár utána szaladva.

Laci felugrott a karszékből, melyben ült, s jóízű nevetéssel állta Aladár útját.

- No, csakhogy már egyszer becsípve látlak. Nem adom egy paripáért.

Aladár azzal felelt, hogy kisütötte a kezében tartott pisztolyt.

Kitűnő lövész lehetett. A csinos huszártiszt szívén találva rogyott össze.

- Ez a te büntetésed - szólott irtózatos nyugalommal.

S a szelíd Baroghi Aladár kéjes gyönyörrel nézte: mint dagad tócsává a sima padlón legjobb barátja vére.

A haldokló félkönyökére emelkedett, aztán azzal a szokott víg mosolyával mondá elhaló, bágyadt hangon:

- Ejnye Aladár, de bolondokat csinálsz, ha részeg vagy. Szervusz!

A mosoly ismét megjelent kékülő ajkain, majd elmosódott lassankint, helyet hagyva a halál hideg leheletének.

A víg fickó úgy halt meg, mint illik. Még a halál sem vetkőztette le teljesen humorát, a virginia szivar még holta után is ott kacérkodott összeszorított fogai közt.

Baroghi Aladár gyűlölségteljes tekintetet vetett a holttestre, azután végigfutkosott a szobákon hűtelen neje után.

Sehol sem találta.

Bizonyosan a balszárnyba, saját szobáiba menekült.

Az ebédlőből kijutott a folyosóra; ott már fel volt lármázva minden; az álmából felriasztott s a lövés zajára? összefutott cselédség egymástól kérdezősködött: mi baj mi történt?

- Hol az asszony? - kérdé Aladár dörgő hangon.

- A nagyságos asszony? Hát hol volna? A szobájában - feleli a szobalány dideregve.

Aladár oda sietett.

Istenem, milyen más érzelmek közt szokta átlépni e szent küszöböt!

Neje nappali szobáján kellett keresztülmennie.

A hálószoba ajtajánál megállott: azt hitte hogy az ajtó valószínűleg be lesz reteszelve. Arra gondolt, hogy valami feszítővasat találjon, mely alkalmas lenne a zár felnyitására.

Gyertyát gyújtott.

Az asztalon ott hevert neje kézimunkája, mit olyan pirulva rejtegetett előtte a múlt napokban: egy kis gyermekfőkötő.

A szerencsétlen ember kiejtette kezéből pisztolyát s belefogódzott a kis mahagóni-asztalkába, hogy össze ne roskadjon.

Most tűnt fel neki egész teljességében borzasztó vesztesége.

Minden oda van. Ami paradicsom volt tegnap, az pokol ma; ami még tegnap boldogság volt, az ma átok; aki tegnap király volt, az ma koldus. Vagy még annál is rosszabb. Neki nem maradt egyebe, csak egy iszonyatos pusztulás és a bosszú!

Ah, a bosszú!

Aladár ereje visszatért e gondolatra, szilárd léptekkel ment a hálószoba ajtajához s véres kezét odanyomta a kilincsre.

Mennyire meg volt lepve, midőn az ajtó kinyílt. Nem volt tehát bezárva.

A szobát homályos éji lámpa világítá.

Aladár lábai legyökereztek, midőn körültekintett.

...A szoba egyik szögletében patyolat-fehér selyem ágyon ott aludt a szép Mari, boldogan, nyugodtan mint az angyal, éjfekete szemei le voltak húnyva a hosszú selyempillák árnyékában az egyik karja pongyolán leeresztve, a másik pedig a mellén szétvált hálóöltönyt fogta össze öntudatlanul; a halavány-barna arcra piros rózsákat rajzolt az álom, mely hogy mély lehetett, tanúsítá a szokottnál erősebb lélegzete.

Aladár agyán egy irtózatos gondolat futott keresztül.

Jaj neki, ha ez a gondolat igaz! És mégis talán jobban szeretné, ha igaz volna.

Odavánszorgott neje ágyához s megragadta lecsüggő kezét.

- Mari!

A szép barna asszony talán álmában is megismeri ezt a hangot, s mosolyogva nyitja ki epedő nagy szemeit.

- Itthon vagy, Aladár? Soká vártalak este.

Aladár meghatva fordítja el sápadt ijesztő arcát, és gondolkozik, mért jött ő most ide?...

A szép asszony megdörzsöli fehér ujjaival kissé álmos szemeit, és elkezd csevegni.

- Tudod-e, hogy vendégünk is van? Itt van Kádas Laci és még valaki... No, ne fordulj el. Találd ki, hogy kicsoda...

Aladár nem felelt.

A kis barna menyecske nem állhatta meg sokáig a nagy titkot.

- Hát képzeld, Laci ugyan rászedett minket. Tegnapelőtt megesküdött titokban Vilma húgommal, aztán kicsinálták, hogy ma este itt jönnek össze és nálunk töltik a mézesheteket. Gondolhatod, mennyire meg voltam lepve, midőn Vilmát mint feleségét mutatta be. Nagy kópé az a Laci!

Baroghi Aladár egész testében elkezdett reszketni, mint a nyárfa, azután egyet ordított, mint valami vadállat, és összeroskadt a padozaton.

Mari ijedt kiáltására befutottak a cselédek s hideg vízzel kezdék urokat eszméletre téríteni.

A cselédek közt mint síri árny suhant be egy fehérruhás, halavány arcú nő, lebontott hajjal, kikelt, vonagló arccal kétségbeesetten kiáltva:

- Gyilkos! gyilkos!

Az öreg Pál azonnal megismerte, hogy ez volt az a gyönyörű szép asszony, akit a huszártiszt ölében látott.

Csakhogy akkor nem volt ilyen halavány!

- Ez a gyilkos! - mutatott Aladárra a fehérruhás nő.

Aladár pedig felnyitotta szemét, felugrott gyorsan s bárgyú kacagással a fehérruhás nő nyakába vetette magát, azt susogván csendes, boldog mosolygással:

- Szervusz!

A fehérruhás hölgy iszonyodva lökte el magától a szerencsétlent, amit az jóízű kacajjal fogadott, s leült az ágy szélére elalélt neje mellé, és azt mondta gyermekes komolysággal, megsimogatván hosszú fekete haját:

- Palkó, csináljon nekem ebből a hajból ostort!

Azután sajátságos mimikával elkezdte mutogatni, mint szoktak az ostorral pattogni, mikor az első lovat akarja az ember megvágni, vagy mikor a lógóst oldalvást csapkodja vissza a kocsirúdhoz.

Az öreg Pál csak nézte, nézte szomorúan Aladár urat sokáig, becsületes öreg arcára két könnycsepp gördült le, azután keserű kocsis-humorral morogta magában:

- Tudtam, hogy elhagyunk valamit abban a cudar sebes hajtásban. Ahun la. Az eszét hagyta el a nagyságos úr.

.......

És ez nagyon egyszerű történet. Az emberek beszéltek róla egy kicsit; azután elfelejtették; még csak a világ feneke sem esett ki miatta. Az igaz, hogy egy menyasszony lett özvegy benne, egy fiatal ember halott, egy boldog nő szerencsétlen, egy okos s szelíd férfiú gyógyíthatlan őrült, - hanem hát ez mind csak a szeszélyes fátum dolga, mely szeret néha olyan képeket rajzolni az élet könyvébe, amikben túlságos sok a tragikum.

De hát ki tehet arról? az embernek egy haszontalan orvossága van ellene - a részvét.

No, de nincs is benne fukarkodás.

Hogy mást ne említsek - a jó Máli néni gyakran jár át kedves, szerencsétlen keresztlányához és vigasztalja szegényt, amint lehet.

...Meg kell nyugodni az isten végzésében, ő tudja, mit cselekszik... az ő bölcsessége kiapadhatatlan: hanem az emberek! - azok rosszak; piszkolják, rágalmazzák egymást, pedig hát minek az az örökös marakodás, pletyka?

Az ám, gonosz a világ.

Őrá is kenik-fenik, hogy rossz a nyelve, azt pletykázzák, hogy ő pletykázik; pedig isten látja a lelkét, még a légynek sem vét szegény Máli néni.

MIÉRT FÉL STOFI BÁCSI A POROSZTÓL?

1871

Bál volt a vidéki kisvárosban. Ahol egy fekete atilla megakadt a vármegyében, mindenütt került bele egy gavallér. A sok rongyos csézáról már egy hét óta tisztítják a tavali sarat, hogy a nagyságos kisasszonyok rangjukhoz illőn jelenhessenek meg a bálban. Szabónak, masamódnak meggyűlt a dolga. Mindenütt sürgés-forgás. A tekintetes papa veszekszik a báli ruhák ára miatt: huszonöt mérő búza megy fel egyre. A nagyságos mama háborút üzenget az egész nemes csizmadia céhnek, hogy bőre varrta az evelasztin cipőjét, pedig hát alig bírta beleerőszakolni a lábát. A kis nagysámok pedig ábrándoznak a jövő élvezetdús percekről, ami nagyon ártatlan mulatság, mert ha valahogy bőre találnák szabni az ábrándokat, legalább nem okozhatják érte a csizmadiákat.

A tekintetes papa nem is bánja, ha a kisasszonykái ábrándoznak, mert hát ez a divatcikk nem kerül pénzbe.

Végre azután elkészülnek a szép fodros selyemszoknyák; a Sárikának pirosszínű, mert fekete szemei vannak, a Gizellának kék, mert a szemei is olyanok; - no az Etelkáé csak bizonytalan színű gyermekruha, mert annak a szemeit még nem szokta nézni senki.

A kisasszonykák felpróbálják a tükör előtt: szép lesz, felségesen fognak kinézni! Csak már jönne a régen várt perc.

Még egy nap, egy éj, azután meg egy egész nap. Harminc óra. Jaj, de sok még!

Addig az ideig ezer apró körülmény intéztetik el; mint lesznek fésülve: à l'enfant vagy à la Pompadour? Ezer nagyfontosságú kérdés merül fel; vajon lesz-e cotillon? Ha nem lesz, mért nem lesz? S ha lesz, ki fogja rendezni? Alighanem Ripők Muki. Vagy azért is Fenyéri Szepi. Ő a legelegánsabb gavallér, már azon oknál fogva is, mert ő a Gizella kisasszony udvarlója.

És végre csakugyan elérkezik a kitűzött nap délutánja, a kisasszonyok felkészülnek, a kocsisnak kiadatik az új, ez alkalomra készült libéria, keményen meghagyatván neki, hogy vigyázzon rá, s ha valahogy netalántán verekedésbe találtatnék sodortatni, el ne feledje előbb emberséggel levetni az új dolmányt, mert az méregdrága jószág.

A kocsis szemtelen jámborsággal minden jókat ígér, közibe vág a józan vérű állatoknak, a kisasszonyok szíve megdobog a nagy örömtől, a nagyságos mama pedig az elindult kocsiról még egyszer ordít egy jóízűt Böskére, Pannára: hogy a sok baromfi étlen-szomjan ne maradjon, mert különben baj lesz...

Egy óra múlva megérkeznek a székvárosba, ahol aztán leszállnak valamelyik jó atyafihoz, egy kicsit lekefélni magokat, ami azonban eltart vagy három óra hosszáig. Itt már tüzetesebb kritika alá kerül a toalett. A néni is beleszól a dologba, s mint tapasztalt városi delnő, fenn akarván tartani tekintélyét, minduntalan talál valami hibát: vagy a derék van rosszul megvarrva, vagy az ingváll nem ízletes eléggé. Azon most már persze nem lehet segíteni. De mért is nem tőle kértek tanácsot?

A nagy toronyóra eközben lassú ünnepélyességgel négy vékonyat és nyolc vastagot kong odakinn, mit Etelka ujjain összeolvasván, kitörő örömmel kiált fel:

- Nyolc az óra. Menjünk! kezdődik a bál!

Csakugyan kezdődik.

A megyeház első emeletén van a táncterem, a melyhez vezető lépcső tele van rakva virág-cserepekkel, zöld jegenyefa-gallyakkal, papiros cifrázatokkal.

Egy egész hamis erdő.

A teremajtóban két egyenesre kifent bajszú cifra hajdú ácsorog, aki tiszteletteljesen szalutéroz a bemenőknek, némely magasabb állású egyén előtt egy-egy komplementumot is megreszkírozván, mi annyit jelent, hogy a jobb lábával egy hangos vakarintást tesz hátrafelé a zsaluzsányi tégla-kövezeten.

No, de ezt már nem látja senki.

Kinek is jutna eszébe a hajdút szemlélgetni, mikor odabenn sír a Jancsi vonója, olyan keserves-vígan, hogy a sok fiatalember szinte az orrával töri be az ajtót, csakhogy hamarább benn lehessen.

Hanem nem is lehet őket csodálni!

Hiszen az egy egész paradicsom, hová sietnek.

A hosszú terem tele van délceg, kedves arcú leánykákkal, pajkos, szeretetreméltó fiatalemberekkel. Mindenütt fény és virág, jókedv és öröm. Még az ős főispánok arcképei is, mik ott függnek az utónemzedék kegyeletéből a megye tanácstermében, mintha valami vidámabb vonást öltöttek volna fel ez estére, nem néznek olyan rideg mogorván, mint máskor.

Jancsi cigány erősen vitatja, hogy a muzsikaszóra hallgatnak.

Az élemedettebb urak kisebb gyűrűkké alakulva politizálnak, egy-egy csintalan mosolyt erőltetve ajkukra, ha történetesen valami kedves unokahúg lejt el mellettök.

Később azután behúzódnak a kredencbe, mert hát hiába, mindjárt szabadabban érzi magát a férfiember, ha a felesége nem látja.

A kredenc percről percre népesedik egész éjfélig. Felhangzanak a víg toasztok és a »causa bibendi«-k mindenféle nemei, megered a jó anekdota-zápor: Zsiga bátyánk mesés kalandjai a régi táblabírói világból, Stofi fiskális sopánkodásai a nép elszegényedéséről, amit Sramko fiskális azzal cáfol meg, hogy a kellner által egy tízforintost küld ki a cigánynak.

Egy-egy kritikus fiatalember, aki nem táncol, hanem csak úgy tapasztalatgyűjtés végett kószálgat fel s alá a teremben, néhány pikáns történetkét hoz koronként a kredencbelieknek, akik természetesen mohón kapnak az ilyeneken.

...»A szép Milka odavan Ripők Mukiért.«

...»Sarolta nagysám beleszeretett abba a gyönyörű ismeretlen fiatalemberbe, aki annyira feltűnt ma mindenkinek. Ugyan ki lehet? Milyen abszurdum, hogy senkinek sem mutatja be magát. Bámulatos fiatalember! Milyen szellemdús és elegáns! Bizonyosan valami mágnás, mert egy szót sem tud magyarul.«

Most megint Miska öcsénk rohan be lóhalálban a táncteremből:

- Hollá! Találjátok ki, mi az újság! Szepi szerelmet vallott Ridegh Gizellának. Ha látnátok, mint villog a szeme...

- Lehetetlen! - kételkedik Stofi fiskális.

- A még csak bliktri! - vélekedik Miska öcsénk. - Hanem arra találjon kádenciát, Stofi bácsi, hogy a maga szeretőjének mind lement arcáról a festék a nagy izzadtságban.

- Hm! Legalább asszekurálva van a szerelmi nyilatkozatok ellen.

E pillanatban megint az előbbi szőke uracs ugrik be, vígan nevetve:

- No, ez groszartig. Quel malheur! (kel malőr!)

- Kell az istennyilának, de nem nekem! - vág közbe Sramko fiskális, ki a francia szót is magyarul érti.

A szőke uracs azonban nem hallgat Samu úrra, hanem, mint aki fontos dolgot tud, siet azt elhadarni.

- No, ugyan megjártuk az ismeretlen elegáns úrral. Különösen Sarolta nagysám járta meg. Úgy kell neki.

- Talán bizony faképnél hagyta a szép mágnás? - kíváncsiskodék egy csomó ember.

- Ej, dehogy. Egészen másképp történt. A nobel fiatalember valódi forradalmat idézett elő a hölgyek közt, anélkül, hogy egy is tudta volna, kicsoda. Sarolta nagysám egészen odalett érte. Láttam, hogy szorongatta a kezét az előbbi négyesben. De nemcsak Ridegh Saroltának, hanem egy általában mindnyájunknak feltűnt elbájoló, fesztelen úrias tartása. Egy félórával ezelőtt az a hír kezdett terjedni róla, hogy egy gazdag orosz báró: nehányan már a családfáját is el tudták mondani. Sőt Zsiga bátyánk arra is emlékezett, hogy együtt vadászott apjával egyszer a kamcsatkai hópusztákon. Akkor történt vele az a nevezetes eset, hogy egy lúdnagyságú oroszországi madár ráült a puska csövére...

- Az ám! - erősíté újólag Zsiga bácsi. - Előbb le kellett rázni, s csak azután lőhettem le, mikor már felrepült.

Hja! bizony sok mindenféle megtörténik az emberrel!

- Hát amint mondom, mindnyájan kíváncsiak voltunk nevére, de senki sem vállalkozott rá, hogy megkérdezze, mert hát egy báróval nem bolondság kikötni. Hátha sértésnek találná venni!

- Bizony, öcsém, nem is tanácsolom - szólt Zsiga bácsi. - Az apja is nagyon ingerlékeny ember volt.

A szőke uracs úgy nevetett, majd belefájult a mája:

- Végén csattan az ostor, Zsiga bácsi. Akkor beszéljen!

- No, és?

- No, végre mégis akadt valaki, aki megkérdezte tőle, kicsoda. Az öreg Rideghnének feküdt leginkább érdekében, ki szörnyen büszke volt a magas állású udvarlóra. Titokban rávette a kis Etelkát, ki mindig Sarolta nénje mellett ült, hogy kérdezze meg nevét.

- Mily neveletlenség! - dörmögte Zsiga bácsi, felkelve az asztaltól s rossz sejtelmei következtében elpárologva a szomszéd termekbe.

A szőke uracs folytatá az elbeszélést:

- A kis Etelka igen pajkos és raffinírozott lányka, aki már politikából is tud naiv lenni. Pompásan adta szerepét. Midőn az előkelő fiatalúr az utóbbi négyes után helyére vezette Saroltát s mulattatni kezdé, a kis Etelka is beelegyedett a társalgásba, utánozva egy gyermek összefüggéstelen gondatlan csevegését. A sok bohó beszéd közt azután előhozta: »De én sohasem láttam önt. Hol lakik maga, bácsi? Mondd meg, Sárika, te bizonyosan tudod!« Kifogástalan sakk-matt! Saroltának nem lehetett egyebet mondani, mint hogy ő sem ösmeri a bácsit, mire az kénytelenítve lett kirukkolni nevével.

- Süsd ki már egyszer! - türelmetlenkedtek a kredenc vendégei.

- A bácsi nem jött éppen valami nagy zavarba, hanem egész illedelmesen bocsánatot kérvén a bemutatás elmulasztásáért, elmondá, hogy ő bizony Snapsz Augusztin, pozsonyi borbélylegény.

No, erre aztán mindenki elkezdett kacagni, amint csak győzte.

Az ördögbe is! Egy gazdag báró, aki borbélylegénnyé devalválódik. Ez már csak elég komikus dolog!

Még Stofi fiskális is mosolygott; pedig ő nem szokott ingyen még mosolyogni sem.

A kredenc vendégeinek az a része, amelyik a maga lábán szokott hazajárni a bálokból, felkerekedett az asztalok mellől s mind sietett a táncterembe, meglátni azt a csodát, akitől úgy halálra ijedt a magas societas.

Hanem már egy szál borbély régen is csinált annyi bajt, mint ez a Snapsz Augusztin.

Az egész teremben valami baljóslatú sugdosás járt szájról szájra. A bóbiskáló garde-dame-okat sorba felköltögették, meghallani azt a rettenetes újságot, hogy az orosz báró senki más, mint Snapsz Augusztin borbélylegény.

Ilyen eset nem fordul elő a »chronique scandaleuse«-ben sem!

De hogy mert ez az ember idetolakodni? Ki hítta meg? Ki hozta ide?

- Hát talán Rideghné őnagysága! Az ő Sárikájának udvarol.

Ezt persze azok a mamák mondták, akik nemcsak amúgy hallomás után szerzik a pletykát, hanem... azért adott az isten talentumot az embernek, hogy saját fejében is teremjen valami.

Szegény Rideghnét hogy rágalmazhatták így!

Inkább sajnálni kellene minden igazhívő keresztyén léleknek.

Ilyen gyalázat!

Őnagysága ötféle színt is váltott azóta, ahogy Etelka kérdésére kilebbent az udvarló neve.

Pfuj!

Ő, aki a »high life« árnyékában nevelkedett fel, nem is álmodott ily megalázó skandalumról soha. Egy borbélylegény az egész világ szeme láttára az ő Sárikájának udvarol, szeme közé mosolyog, sőt még talán a kezét is megszorította.

Borzasztó!

Legelső dolga volt, midőn magához tért, egy megvető, lesújtó tekintetet vetni az illúziótól megfosztott ifjúra, ki egészen természetesnek találta, hogy ő borbélylegény, s egy cseppet sem látszott észrevenni a kellemetlen benyomást.

- Sárika! - szólt őnagysága célzatosan. - Halálosan bosszankodom. Hát te hogy érzed magad?

Sárika valami furcsát akart felelni, mert nem hiába biggyeszté fel duzzadt piros ajkait, hanem egy tekintet a »lovagra«, ki mellette állt, s kiben van valami méltóságos és elbájoló, megfékezte csípős nyelvecskéjét.

- Honteux, comme un renard... - mondá meglehetős rossz kiejtéssel franciául, hogy a terhére vált ember meg se értse. Nem volt reá képes, hogy elutasítsa.

Snapsz Augusztin tökéletes kiejtéssel egészíté ki a kisasszony szavait:

- Qu'une poule aurait pris.

A nagyságos mama elővette a monokliját s még egyszer jól megnézte tetőtül talpig; a saját szemének, fülének sem hitt. Azután megcsóválta fejét, egyet sóhajtott és azt gondolta magában: »Különös ember! Tud ez mindent! Mégsem lehet ez borbélylegény. Teljes lehetetlen.«

»Csak valami tisztességes úton kituszkolhatnák innen«, suttogták a mamák, de egyszerűen kiutasítani mégsem lehet valakit azért, hogy borbélylegény, ha máskülönben illedelmesen viseli magát: meg aztán az is kérdés, hogy kimenne-e? Megfizette a belépti jegyet, mint más akárki, joga van itt maradni.

- No, most segítsen Stofi bácsi - nógatták Stofi fiskálist a fiatalemberek -, most mutassa meg, hogy milyen vitéz ember.

- Ühüm! Hát megmutassam? - eregeté ki a szót szájából Stofi bácsi. - No, hát megmutatom.

- De nem olyan könnyű ám elbánni azzal a borbélylegénnyel. Olyan kinézése van, hogy alig meri megszólítani az ember.

- No, majd kinézem én innen, akármilyen kinézése van is: csak rám kell bízni.

Odabenn a táncteremben azalatt cotillonhoz készültek.

A kredenc fiatalsága elszéledt s a táncterembe sietett, hol gyöngéd kezek teleaggatták kabátjaikat csillogó papírrendjelekkel, s a boldog fiatalság éppoly büszkén viselte, akár megannyi kamarás és belső titkos tanácsos.

Snapsz Augusztinnak végképpen üres volt fekete németkabátja, ami a történtek után nem kíván magyarázatot.

Mindenki reá figyelt. Ő volt a »Stichblatt«.

Egy félreeső asztalhoz ült s egy palack pezsgőt rendelt. Világos dolog, hogy hencegésnek vették.

A kellner előhozta a pezsgőt.

- Bontsd fel! Hopp! Megállj csak! Hisz ez magyar pezsgő. Én franciát kértem, azt hozz, te vén csont.

Sramko fiskális a szomszédjának esküdözni kezdett, hogy ez igazi úr, ha az öreg kellnert »te«-nek meri szólítani, mikor még ő is megmagázza a vén Arnoldot.

- Ezt meg visszavigyem? - kérdé a kellner.

- Ne bántsd! Ha már megkezdtem, hát majd csak kifizetem ezt is.

- Tyű! Hisz ez kifogástalan gavallér! - mondogatták egymásnak az ifjú urak s már nem néztek rá oly megvetőleg.

»No, Stofi bácsi, rajta!«

Stofi bácsi megérté a szemintegetéseket s odasompolygott a félreeső asztalhoz, hol az ifjú ült, s elfújta a gyertyáját.

Snapsz Augusztin gyufát vett ki mellényzsebéből és meggyújtotta gyertyáját anélkül, hogy csak legkisebb kedvetlenség vonult volna el szép férfias arcán.

Stofi úrnak nem tetszett az, hogy az idegen fel sem veszi a dolgot, tehát ahhoz a vastag tréfához folyamodott, hogy odakönyökölt Snapsz asztalára s addig fészkelődött az ökleivel, míg ledöntötte a pezsgős palackot, hogy az legurult a földre s csörömpölve tört össze ezer darabra.

Az idegen mosolyogva nézett fel Stofi úrra.

- Látom, uram, hogy önnek különös passziói vannak. Most már legyen szíves üsse földhöz a poharat is, hanem előbb kiiszom belőle a pezsgőt.

- Hisz ez nagyon eredeti cimbora! - szóltak a tréfa nézői.

- No, még ilyen borbélyt nem láttam - örvendezett Sramko fiskális, aki rémítő demokrata, s nem adja ötven forintért, hogy ellenlábasát, Stofi urat egy mesterember főzte le műveltségével. Bizony, bizony, közeledünk Amerikához!

A szőke uracs is jóízűen kacag s beszalad a táncterembe értesíteni a hölgyeket.

Mindenki mosolyog, csak Stofi bácsi bosszankodik, nagy uborka-orrán végtelen zavar festekezvén.

- Lám, lám, fráter, milyen tréfás ember maga. Én bizony azt hittem, hogy csak az érvágáshoz ért.

- Az a mesterségem, uram.

- Hm! Majd megpróbálom: milyen mesterember. Egyébiránt tanácslom, hogy a borotvát valahogy ne fenje otthon az officinában a nyelvéhez, mert olyan éles, hogy ketté vágja vele,... már tudniillik a - borotvát.

- A bizony nagy baj lesz - szólt Snapsz úr könnyedén -, mivel azontúl borotva hiányában a nyelvemmel leszek kénytelen borotválni az embereket, mintha fiskális volnék.

Erre a jó élcre még jobban kitört a nevetés; még a nők közül is bejött nehány katonásabb a nagy hahotára, azon kedélyes kíváncsiságtól vezéreltetve, hogy ugyan hány ember bolondult meg ekkora lármához.

Stofi bácsi szeme szikrázott a dühtől.

- Beste lélek,... no ezért a sértésért majd számolunk reggel - kiáltá mérgesen, értvén alatta hamarjában, hogy egy kis nagyhangú becsületsértési pörrel főzi majd le, vagy legalább megijeszti egy kicsit.

Hanem Snapsz másképp fogta fel a dolgot.

- Jól van, kész vagyok.

Azután a más asztalnál ülők felé fordult.

- Az urak közül lesz oly jó valaki segédem lenni, miután senkit sem ösmerek itt.

A meglepetés halk szisszenése hallatszott mindenünnen: »Ohó, hiszen ez valóságos gentleman!«

Azután lassú mosolygás követte a csodálkozást, melynek azonban minden gúnyja Stofi bácsit illette, ki olyan savanyú arcot vágott ehhez az értelmezéshez, hogy lehetetlen volt nem mosolyogni rajta.

- Quid-quid? - dadogott zavarral. - Ki beszél itt segédekről. Micsoda izé... dolog ez? Micsoda csűrés-csavarás?...

- Gyávaság lesz hátrálni, Stofi bácsi. Azt ne tegye valahogy, hadd legyen párbaj! - kiált közbe Fenyéri Szepi magyarul, hogy az idegen ne értse.

Stofi úr kegyetlenül dörzsölte a homlokát, mintha ott keresne a veszedelem elől valami jó gondolatot. Az is ott keres, ahol nincs.

- Hüm! Hm. No, no... hiszen magam is párbajt akartam.

Nagy megerőltetésébe került ez a vitéz mondat. Dehogy akarta ő a párbajt, dehogy...

- Hanem, hm. Richtig! Én csak nemes emberrel szállhatok síkra. Ön tartozik azt nekem holnap reggel a párbaj helyén bebizonyítani; mégpedig formális dokumentummal.

Az ifjú szó nélkül hagyta Stofi fiskális szavait; csak Miska öcsénknek jutott eszébe, hogy odamenjen hozzá, fülébe súgni:

- Hagyjon békét annak a nemesemberkedésnek. Nem járja már az, különösen az olyan embernek, akinek szinte elfelejtették megszerezni az ármálisát elődei.

- Már az más, ha azt is tudod... - morgott az ügyvéd kétségbeesve, hogy ezt az egyetlen mentő cérnaszálat is ellene fonták meg ostornak.

Míg Stofi úr dühöngött, addig mindkét részről megalakultak a segédek, Miska öcsénk és Sramko fiskális Snapsz úrnak ajánlották fel szolgálatukat, míg ellenben a másik fél részéről Fenyéri és Ripők vitték a nevezetes tisztséget: elhatározván, hogy a párviadal az »Ordas« erdőben, reggeli nyolc órakor történjék.

Stofi úr izgatottan sompolygott el a belső szobákba, Zsiga bácsit felkeresni. Azzal legalább eltartlizhatnak reggelig valahol. Addig pedig sok jó gondolat juthat eszébe az embernek, különösen az olyan embernek, aki nemcsak pusztán ember, hanem még hozzá fiskális is.

Bizony csak szép kelepcébe került! Öregember létére ilyen bolond dologba keverni fejét! Most már vagy végig kell játszani a hős szerepét, vagy kinevettetni hagyni magát. Tertium non datur. Mi lesz őbelőle öreg napjaira, ha agyon találja ütni a borbély?... Rémítő...

De még keseregni sem hagyták nyugodtan. A saját segédjei utána iramodtak s egyik vigasztalni, más meg ijesztgetni kezdte.

- Bátran viselje magát, Stofi bácsi - szólt Fenyéri -, hiszen úgyis megszökik az a borbély. Meglássa, hogy ott nem lesz az »Ordas«-ban reggel!

- Bár ne lenne!.... azaz, hogy csak hadd legyen.

- Hanem nem ártana, ha ön most hazatávoznék és megírná a végrendeletet - mondá Muki.

Stofi úr elhalványodott. Hanem aztán ő is tréfára fordította a dolgot.

- Azt pedig nem könnyű munka kitalálni annyi sok rokon közt, hogy kinek hagyjam az új tajtékpipámat. Mind dohányosak az istenadták, de egyiknek sem merem testálni, mert még a síromban is megfordulnék, ha bajuszt találna kapni.

- Sose tréfálgasson! Nagyon komoly dolog ez! - incselkedék az előbb szóló.

- Hüm! hm! Csak nem hiszed, hogy meg mer vívni velem?

- De bizony hiszem.

- Mégsem lehet hátrálni. A pezsgő beszélt abból az emberből - tüzelt Fenyéri.

Stofi fiskális a fejét vakarta.

- Dejszen, öcsém, az igaz, hogy már csak tulajdonképpen, izé... szégyen vagy micsoda a futás, de hasznos.

- Vegye tekintetbe, Stofi bácsi, hogy most ön van hivatva fenntartani mindnyájunk becsületét. Az ön hátrálása mindnyájunk erkölcsi vesztesége volna egy jöttment ember ellenében, kinek talán kard sem volt a kezében soha. Aztán gondolja meg azt is, hogy ön mégiscsak magyar ember.

A fiskális felbuzdult. Nagyon jó dolog, ha eszébe juttatják valakinek, hogy magyar ember.

- Jó, hogy mondtad, öcsém, mert magamtul ugyan nem jutott eszembe. Igenis az vagyok, édes öcsém, az is leszek holtig. Egyszer kell csak meghalnom úgyis. Holnap reggel nyolckor helyemen találtok.

A fiskális elfordult, hogy valahogy észre ne vegyék azt az érzékeny könyűt, amit e hős szavak sajtoltak szeméből.

Ezalatt újra felhangzott a táncteremben a muzsikaszó, s a fiatalság ott kezdte, ahol elhagyta: a csárdásnál.

Snapsz Augusztin is ott termett Sárika mellett és mulattatni kezdte. Beszélt neki mindenféle bohó dolgokat a szent-pétervári bálokról, szibériai vadászatokról, a francia »Opéra Comique« hölgyeiről, berlini udvari furcsaságokról, olyan eleven szellemdús aprólékossággal, mintha az a bolond borbélylegény mind maga látta volna ezen csodálatos dolgokat.

Sárikában folytonosan küzdött az arisztokratikus büszkeség az ébredő szerelemmel.

»Milyen délceg termet, milyen férfias arc, milyen ész, milyen szellem!« s a leány arca felpirulna a lelkesültségtől, ha nyomban eszébe nem jutna az a gondolat: hogy hát ez a sok minden összeadva - egy borbélylegény.

S ekkor azt hitte a szegény leány, hogy el kell ájulnia, de valami bódító varázs által volt lekötve, ki nem szabadulhatott alóla: - mint mikor valakinek kellemetlen álma van s maga is érzi, hogy jó volna felébredni, de nem tud.

Már vagy tizenötször lebegett ajkain e szó: »ön alkalmatlan nekem«, de mind a tizenötször ott fagyott meg azokon a piros, meleg ajkakon.

A hamis szem nem egyszer intett Fenyéri Szepinek, hogy teljesítse az előbbi parancsolatot, de tudj' az isten, a fiatalság ma nem bírt goromba lenni. A Stofi bácsi példáján egészen kijózanodtak. Sőt annyira ment a borbélylegény iránti figyelem, hogy Sárika nagysámot egészen neki hagyták meg: még csak hozzá sem nyúlt senki.

Egyszer azonban mégis megkísérlettek egy vakmerő merényletet: összebeszéltek, hogy senki se legyen »vis à vis«-ja a következő négyesben. Snapsz úr nem táncolhatott Sárikával.

- Kimondhatlanul sajnálnám, ha nem lenne reményem, hogy majd a következő négyesre leszek szerencsés a kisasszonyt megnyerni.

Sárika nem tudott nemet mondani.

A négyes után megint egy csomó csárdás következett.

- Gyönyörű ez a kegyetek tánca! - jegyzé meg Snapsz úr.

- Ön hát nem magyarországi?

- Nem. Én poroszországi vagyok.

- Mióta lakik ön hazánkban?

- Néhány hét óta.

- Milyen cél vagy foglalkozás végett hagyta el ön hazáját?

- Egykor majd olvasni fogja kegyed a hírlapokban, de meglehet, akkor sem találja el.

- Ah! hisz ön az imént azt mondá, hogy borbély.

- Az ördögbe,... hiszen most is csak azt mondhatom.

- Tehát csakugyan... - szólt csüggedten a leány - ...és mégis ön egész rejtély előttem, melyet nem bírok megmagyarázni magamnak.

- Higgye meg, kisasszony, a rébuszok olyanok, mint az emberek, mihelyt megmagyaráztatnak, elvesztik érdeköket. Notre empire est détruit si l'homme est reconnu. Nemde?

- Meglehet. Ön hát eszerint érdekes akar lenni.

- Kegyed előtt igen.

- Miért éppen előttem - rebegé a leány és elpirult. Megijedt a saját kérdésétől.

- Azért, mert érzem, hogy kegyedet szeretni tudnám. Ne volnék csak olyan szegény legény, aminő vagyok...

Igazi fájdalommal mondá e szavakat: szinte meg lehetett bennök kézzel fogni az őszinteséget.

Sárika zavarodottan hajtotta le fejét és soká gondolkozott azon a mondaton: »ne volnék csak olyan szegény.« Azután felnézett az ifjúra szomorú, mélázó tekintettel, mintha mondta volna neki: »ne hozz a kísértetbe«.

- Miről gondolkozik, kisasszony?

- Istenem! semmiről. Beszéljen ön, kérem, valamit, ... de nem arról, ... hanem valami másról.

»De nem arról...«

Tehát a büszke Ridegh Sarolta már odáig ment, hogy egy jöttment embernek mondja, ne beszéljen arról, amiről beszélt, a - szerelemről, és olyan hangon mondja, melyben benne van, hogy csak azért is arról beszéljen...

Az ifjú odaült mellé, megfogta gyengéden kezét.

A szép Saroltát valami delejes villany-folyam reszketteté meg, a nemes vonások sugároztak valami ismeretlen szemvakító fénytől, olyan boldognak érezte magát, hogy egészen elfeledte, ha ő-e ridegvári Ridegh Sarolta, az úri körök elkényeztetett bálványa, s az, aki vele beszél, egy borbélylegény. Ő a mennyországban érezte magát: abban a tartományban pedig nincs magas arisztokrácia, sem pedig »canaille«. Kinek jutna ott eszébe olyan bolondság: ki milyen rangot viselt valaha ezen a másik ostoba világon?

A deli ifjú ezalatt beszélt neki sok mindenféle dolgokat. Egy kis kunyhórul odahaza a csendes Rajna partján, abban egy szegény öregasszonyról, ki esténkint kiül a morgó folyamhoz és nézi a közeledő hajókat, hogy melyiken jön meg az ő édes fia... hoz-e szép menyasszonyt távoli országból?... Milyen boldog élet van ott, tisztább a levegő, balzsam az illatja, szebbek a virágok, zöldebb a fű, jobbak az emberek...

A leány úgy elhallgatja, úgy elmereng a suttogó hangokon, mintha valami bűbájos dallam volna, melynek akkordjai belopódznak a szívbe. Nem ügyel már semmire, nézik-e, látják-e, megszólják-e érte? ki törődnék azzal, hogy mit csinálnak az emberek idelenn?...

...Az a kis kunyhó a Rajna partján, tündéri palota márvány csarnokokkal, az az öregasszony egy szelíd, jó arcú édesanya képe, az a folyam morgása egy csendes altató dal, melynek hangjainál oly jó volna álmodozni...

Oh, hogy a mennyországból ilyen furcsának látszik minden! Tovább! tovább!

Egymás leheletét szívják, olyan közel vannak arcaik egymáshoz. Milyen különös, hogy meg nem gyullad egyik a másiktól!

Az öreg Rideghné őnagyságát jó, hogy a guta nem üti meg zavarában, ha odapillant. - Az a leány egészen megfeledkezett magáról! De hát mit csináljon vele? Odamenjen és elutasítsa tőle azt a himpellért? Fi donc! csak magát blamírozná azáltal, ami pedig illetlen egy jó nevelésű delnőhöz. Legokosabb észre sem venni, hogy az ifjú nem tartozik a »társaság«-hoz. Odahaza meg majd kijár a lecke Sárikának.

Ekképp okoskodott Rideghné.

A suttogó pár nem is sokat gondol azzal, hogy őnagysága miről elmélkedik. Ráér akármiről gondolkodni.

Tovább, tovább!

És az ifjú nem fösvény a beszédben, Sárika mégis úgy érzi, hogy szeretné megenni mindenestül. Milyen édes lehet az maga, akinek a szavai is olyan édesek!

E pillanatban megnyílik a nagyterem ajtaja s egy simára borotvált képű öregúr lép be rajta, talpig érő sárgás németkabátban, zöld szemüveggel: éppen olyanformán néz ki, mintha az öreg Goethe támadt volna fel sírjából.

Az öregúr körülnéz az ajtónál, s meglátván Snapsz urat, egyenesen hozzátart, gyöngéden megérintve vállát.

Az ifjú bosszúsan néz hátra, hogy ki merészli most háborgatni? Azonban meglátván az öreget, szó nélkül ugrik fel.

- Mi történt?

- Egy úr várja önt szállásán. Azt mondja, rögtön beszélnie kell önnel.

Augusztin úr egy kicsit gondolkozott, aztán szilárd hangon mondá:

- Tehát rögtön megyek.

Aztán meghajtván magát Sárika előtt, előadá, hogy sürgős ügyben egynehány percre szállására kell mennie az átellenben levő vendéglőbe.

- De reménylem, nem soká fog ön késni.

- Oh, semmi esetre sem. A következő négyes, melyet velem ígért kegyed eltáncolni, bizonyosan itt fog találni.

- Ki tudja? - mondá a leány - hiszen mindjárt kezdik.

- Azon esetben szabad kérnem a következőre. Egyszóval arra, mely visszaérkeztem után az első leend.

- Számítok önre! - jegyzé meg odaadó mosollyal Sárika.

Augusztin úr is mosolygott, azután karonfogván az öreget, kiment a teremből.

A teremajtóban még egyszer megfordult és mosolygott, azután mutogatott valamit, mintha mondta volna: rögtön itt leszek.

Sárika alig várta, hogy visszajöjjön. Az egész terem üresnek látszott neki nélküle.

De soká nem jön!

A négyes is elkezdődött. Valami vándor lélek vetődött hozzá és felkérte rá, de ő azzal utasítá el, hogy »foglalkozva van már«.

Azonban táncosa nem jött el.

Hol lehet annyi ideig?

Bizonyosan dolga van még.

Sok dolga lehetett Augusztin úrnak, mert már a másik négyesnek is a hatodik figuráját táncolják, s még sincs itt.

Sárika kezdett nyugtalan lenni, szemei türelmetlenül voltak az ajtóra szegezve: jöttek-mentek rajta elegen, de Augusztin úr nem jött többé.

Soha többé.

Már reggeledett, a leeresztett ablakfüggönyökön keresztültört a hajnali világosság, a csillárok kezdtek bágyadtabban világítani, a sok báli arcra odaíródott az átvirrasztott éj savanyú kinyomata, a vendégek egy része hazakészülőben van, a lányok kapkodják magukra a mantillákat és a nagykendőket, mit azonban az »animót« affektáló fiatalság kegyetlenül ízetlen arccal igyekszik szokásból megakadályozni, hogy még egyet forduljon a kedves leánycsemetével, mit a szempilláit dörzsölgető mama mogorván enged meg, hozzátévén nagy ásítozva: »de osztán az legyen ám az utolsó...«

A kredencből is már hazapusztult a lármásabb közönség, kit kidobtak, ki meg magától ment el. Csak nehány öregúr maradt még csendes, boldogító tarokk mellett.

A cigánybanda is már a kilencedik pohár feketekávéval tartja fel magában a megfogyatkozott szuszt. Az öreg prímáson az imént az a csúfság történt, hogy elaludt a maga nótáján, s mikor a mellette álló more a vonó egy mesterséges lökésével felébresztette - már akkor a valcert táncolták -, de ő azért mégis csak azon kezdte, ahol elhagyta: »Nem akar a fakó lovam legelni«, mire aztán az előtáncos, Fenyéri Józsi is úgy kijött a sodrából, hogy azt mondta a táncosnéjának, Gizella kisasszonynak:

- Bocsánat, hogy olyan álmos vagyok...

(Azt hitte szegény, hogy ő tévesztette el a dolgot, nem a prímás. )

Már ezt megint Gizella kisasszony sem hagyhatta szó nélkül, minek következtében egy nagyon rekedtet és vékonyat sikított az édesmama felé:

- Menjünk már haza, mama.

- Oh, ne még egy kicsit! - könyörgött Sárika szomorú, elmélyedt hangon.

Ő tudta, miért »ne még«.

Hátha eljő.

Istenem, nem lehet az, hogy el ne jöjjön legalább egy percre!

Neki azt súgta a szíve.

Hanem hát a világon egy szív sem csalhatatlan.

Snapsz úr nem jött el.

És már nem is jő, mert mindjárt vége a bálnak.

»Oh, miért van már vége?!«

Ezt a fentebbi felkiáltást azért írom nagyobb betűkkel, mert két ember gondolataiban született egyszerre.

Sárikáéban és a Stofi bácsiéban.

Stofi bácsi szerette volna, hogy bárcsak ez az éjszaka tizenhárom éjjel ki ne virradott volna, hogy csak a tizennegyedik nap reggeli nyolc óráján adassék át a halál martalékaul. Addig az ideig legalább összeveszíthetne még nehány klienst. Legalább már azt engednék meg neki, hogy előbb Kipcsek Mártontól és Kirgyela Mihály felektől a stempli-pénzt felvehesse: mindjárt nyugodtabban halna meg.

Irtózatos gondolat is az, kérem, egy fiskálisnak tudni, hogy meghal anélkül, hogy legalább egy keresetet ne adhasson be a halál ellen, melyben felhozván kacskaringós konstrukciókban a jogtalan hatalmaskodást, őt a perköltségben elmarasztalni kérje.

Arcát izzadság verte ki, rémítő melege volt, - kiment tehát a folyosóra egy kis hűs levegőt élvezni.

Nem csalódott: a hűs levegő egészen lehűtötte forrongó vérét, elannyira, hogy egy kétségbeesett eszmével kezdett foglalkozni, ti., hogy a borbélylegényt megkövesse.

Becsületére válik, hogy csak igen hosszas megfontolás után született benne ez az aranyos gondolat, amit azonban nyilván maga is szörnyszülöttnek tartott, mert még megkeresztelni sem merte igazi nevén, hanem ráfogta, hogy »kapacitálni« kéne Snapsz urat.

»Hm, hm! Csakhogy akkor oda a becsületem. Még a gyerekek is csúfolni fognak. Istókúgyse meg kell bolondulnom.«

Körülbelül az lett volna belőle, ha tovább is egyedül marad emésztő gondolataival, hanem jószerencsére Miska öcsénk is éppen odavetődött valahonnan a folyosóra.

A folyosón meglehetős sötét volt, mert a lámpák már csak mélázgattak, vagy talán Stofi úr előtt volt sötét az egész világ, azért nem látta meg Miska öcsénket, hanem úgy beleütődött, hogy - ha valami csillagász előre kiszámíthatta volna a két kométa összeütközését, hamarjában elkiáltotta volna magát könnyen: »Vége a világnak!«

- Karambol! - szólt Miska öcsénk tréfásan.

Stofi úr nem felelt semmit; hihetőleg arról gondolkozott: Micsoda két részeg disznó küszködik itt egymással?

Az eszeágában sem volt, hogy ő most összetalálkozott valakivel: másutt járt az esze.

- Majd azt hittem, hogy nem is ön az, Stofi bácsi. Úgy ki van kelve a képéből...

- Persze, hogy nem is én vagyok... - morgott Stofi úr foga közt s egykedvűen ballagott odább.

- Ejnye, de humoros kedélyben van. Talán bizony már észrevette, hogy a borbélylegény megszökött?

Ez az egy szó megcsiklandozta az érdemes úr füleit. Visszafordult.

- Félrebeszélsz? Hogyan?

- Úgy, hogy körülbelül két óra táján eltávozott a teremből. Segéde lévén s feltűnőnek találván hosszú kimaradását, a szállására mentem tudakozódni. Éppen most jövök onnan.

- Hát? - kérdé mohón a másik.

- A vendéglőben azon választ kaptam, hogy az idegen úr, még két másik úrral együtt ezelőtt egy órával elutazott.

Ki látta már a jó Szigeti bácsit »Falstaff« szerepében? Aki nem látta, az nézze meg Stofi urat, és akkor elmondhatja, hogy látta - nem a jó Szigeti bácsit, hanem - Falstaffot.

- Tyű! erre... arra... milliom adta... gyávája - gyulladt fel a teens fiskális úr. - Így bolonddá tartani az embert: láncos... lobogós adta! Egy kis vért akartam belőle ereszteni... No, megállj, nyúlszívű! Csak még egyszer kerülj a szemem elé!...

- Ne tüzeljen úgy, urambátyám, mert mindjárt hanyatt esem.

- Már hogyne tüzelnék ilyen... olyan... mert hidd meg, öcsém, hogy én szomjúhozom - - -

- Elhiszem, Stofi bácsi. Igyunk hát még egy kvaterkát.

- Én vérre szomjúhozom, lámpás teremtette...

A teremből oszló közönség kíváncsian sereglett össze a mérges ember körül, aki erőnek erejével egy másik embert akart ma megenni früstökre, aki az egész világot összevissza-szidja amiatt, hogy neki az egész két hétre elrontották a kedvét, mert el hagyták szökni azt a haszontalan gyáva embert, mielőtt legalább az egyik fülét leszelte volna »Cotillon-ordnyie-nak - ahogy úgy is lett volna.

Miska öcsénk nagyon megsajnálta a haragvó embert: próbálta megvigasztalni.

- Ne rontsa a tüdejét, bácsi! Még meghűl és elreked ezen a hideg levegőn. Aztán, ki tudja - hátha még nyolcra vissza is térhet Snapsz valahonnan.

Csodálatos, hogy Stofi úr nyomban alábbhagyott a szóval: nagyon megnyugodhatott abban, hogy hát bizony nyolcra még itt is lehet.

No, de fölösleges is lett volna kiabálni: már úgysem hallgatna rá senki.

A teremben felharsogott a Rákóczi-induló lelkesítő csodás zenéje, az ajtónál álló hajdúk egyike sebesen felrántotta a szárnyas ajtó másik részét és a közönség kezdett tömegesen egymás hátán kitakarodni, mint a csürhe, mikor a mezőről hazaeresztik, - egyik jóllakva ábrándokkal, szerelemmel, másik éhesen, kedvetlenül; egyik tele szívvel, másik üres reményekkel; némelyek tele fejjel is - akiknek azonban megvolt azért legalább azon kárpótlásuk, hogy a zsebök lett az egyensúly fenntartása okáért üres.

Az udvariasabb fiatalemberek még most is kedvesek: körülugrálják imádottjukat, segítik levezetni a meredek lépcsőkön - melyekről a sok szép zöld gallyat a hajdúk éktelen káromkodásai dacára is, mind ellopdosták a csizmadiainasok az éjjel; - megigazítják a mamák nagykendőit, hogy valahogy meg ne hűljenek az úton, egypár jelentéktelen szót súgnak búcsúzóra a szerető lányka fülébe, melyre már az csak azért is elpirul, mert a zimánkos téli szél egy perc alatt úgyis pipacspirosra festé arcát.

A kapu alatt »jó reggelt« kívánnak az éjszakából kifogyott közönségnek, mely hallatlan élc felett azután jóízűt nevet a szellemdús hölgyecske s egy búcsú-kézszorítással jutalmazza lángeszű udvarlóját.

Azután előállnak a kocsik; öt-hat nagypénteki arcú vászoncseléd felül egybe-egybe; a kocsis egyet káromkodik reggeli imádság fejében, azután elindítja az ócska csézát - amit mind végig nézvén egypár korán megjelent tejet áruló kofa a piacon, azzal a szóval kezdi meg a késő estig szakadatlanul tartandó diskurzust:

- Ühü! már vége a bálnak!

BEFEJEZÉS

Sok, sok év elmúlt a leírt bál óta.

Tiszta szívemből sajnálom a tekintetes vármegyét, mely olyan hosszú időn keresztül törte rajta a fejét, hogy milyen eredeti ember volt az a Snapsz Augusztin. Valóságos gróf lett volna, ha nem lett volna borbélylegény, gavallér is lett volna, ha meg nem szökött volna a párbaj elől; de hát hova szökött innen? Vagy inkább honnan szökött ide? Hol, kitől lopta azt a finom szalon-modort? azt a sokoldalú tudományt? Legalább eddig senki sem kurrentálta utána a maga tudományát. No, de ez semmit sem bizonyít a gazember mellett - mondja Sramko fiskális -, mert a tudomány olyan história, melyről nem szereti az ember elmondani, hogy »hiányzik«, amit az ügyvéd úr önmagán tapasztalt.

De még tisztább szívemből sajnálom Sarolta kisasszonyt, akire ugyancsak rájárt otthon a rúd: az édes mama váltig mondogatta:

- Volt is kivel bepiszkíttatni azt a drága selyemruhádat!

A kis Etelka és Gizella pedig még évek múltán is üldözte fullánkjával.

Hát még a szíve mennyi mindent beszélt! Hogy ábrándozott esténként a csillagokon...

»Ez az én csillagom, az az ő csillagja! Ugyan összejön-e valaha a két csillag?«

Ezt persze csak Montedegó úr tudná kiszámítani.

Addig jár a korsó a kútra, míg el nem törik. Sarolta kisasszony is addig ábrándozott a szép, szellemdús borbélylegényről, míg egyszer csak férjhez veszett egy csúnya, ostoba szolgabíróhoz. Azontúl aztán nem ábrándozott semmiről, legfeljebb szép ruhákról, brüsszeli csipkékről, a drap du nord, a moiré antique, a bleu mexique, s tudja isten milyen mindenféle selyemszövetről, miket, tudom, volt professzorom sem tudna elősorolni, pedig ugyancsak tudta az esztétikát, azaz, hogy csak tanította szegény.

De ha nem ábrándozott is Sarolta többé a szép borbélyról, az az egyszeri bál sokszor jutott eszébe - s ha már mint asszony is a régi kedves emlékek közt keresgélni kezdett, szíve asztalfiókjában az Augusztin úr képe volt legfelül...

Hova lett? Miért tűnt el? Milyen csodálatos dolog volt az egész. Mintha álom lett volna csak!

Legislegtisztább szívemből azonban a nemes városi kaszinót sajnálom, melynek a sok, sok hosszú éven keresztül minden áldott este meg kellett hallgatni Stofi úr hetyke legénykedését, ki egész életén keresztül sajnálja, hogy egy kis borbélyvért nem ereszthetett kardjával, cserében azért a sok vérért, amit az érdemes borbély-céh drága pénzért szed ki az emberekből.

Örökké sajnálja, hogy ezt a jó élcet elhalászta a sors előle.

Dejszen csak még szeme elé kerüljön valaha, majd megmutatja neki, merre járnak a paradicsomba...

...Azon az úton ugyan nem, amelyen Stofi bácsi járt...

Sőt azt a fáradságot is megteszi a jövő ősszel, hogy utána megy Pozsony városába és felkeresi, ha a föld alatt van is: neki előteremtsék akárhonnan, mert különben kihíja szál kardra az egész magisztrátust.

És ezt minden este végig kellett hallgatni a kaszinói publikumnak. Aki a históriát nem tudta, annak Stofi úr kedveskedett az elejével, hogy hadd tudja; aki pedig már tudta, annak azért beszélte el, hogy el ne feledje és merenghessen felette: »milyen vitéz ember lehetett valaha az a Stofi bácsi!«

Ezért sajnálom legislegjobban a nemes városi kaszinót.

Hanem hát sok év alatt sok minden történt.

A sok minden közt egyszer kiütött a háború. Sadovánál becsületesen megvertek minket.

A porosz nagyon örült neki - hanem azért mégsem örült neki oly nagyon, mint mi magunk.

No, de nem tartozik ide; - csak még azt akarom elmondani, hogy a porosz seregnek kedve kerekedett megnézni egyúttal Magyarországot is. Úgysem voltak még soha itt a tejjel-mézzel folyó földön.

El is jöttek egész Pozsonyig.

A hír széthordta az egész országban a kedves vendégek jöttét.

Azok aztán vitéz katonák, mívelt emberek!

Még amelyik legkevesebbet tud is, az is okosabb ember, mint nálunk a rác pópa: pedig az is csak valami!

Úgy ösmerik azok az országunkat, mint a saját tenyerüket, vagy még annál is jobban. Titkos embereik álruhában évek óta járnak közöttünk, tanulmányoznak bennünket, lefestik vidékeinket, a stratégiai pontokat az országban, úgyhogy még a sógorom pincéje is rajta van a mappán.

Tudj' az isten minek az nekik!

Hát még a puskájuk? Azt aztán érdemes megnézni: míg a mi katonánk egyszer süti el a magáét, addig azok éppen tízszer lövik agyon.

Ehhez még barátságos és udvarias is. Ott a tábora Pozsony mellett, akárkinek szabad megnézni, szívesen látnak mindenkit. Az ember úgy érzi magát köztük, mintha otthon volna.

A poroszokat szeretni divat most.

Különben ez mind nem tartoznék ide, ha nem azt kellene kimutatnom, hogy hova lettek Fenyéri Szepi, Miska öcsénk s több más ismerőseink, kiknek ma mindnyájának részt kellene venni a nagy és szokatlan ünnepélyen, Rideghné őnagysága aranylakadalmán.

Biz azok már négy napja oda vannak Pozsonyban a tábort megnézni; egyébiránt délig még megérkezhetnek, mit a friss újságra áhító társaság kíváncsian vár.

Össze van gyűlve a fél vármegye: csakhogy természetesen igen kevés emberre ismerünk már rá. A hajdani báli fiatalemberek most már meglett, unalmas férfiak, a szép délceg lánykák hízott, komoly delnők, és így tovább...

No, de nőtt helyökbe elég új nemzedék: olyan virulók, délcegek, mintha éppen azok volnának...

Hanem azért hála istennek, itt vannak a régi ismerősök is: Zsiga bátyánk egy nagy karosszékben ül és éppen azt beszéli egy fiatalabb körnek hogy ő »negyvennyolcban« a csatatéren játszott egyszer több tiszttársaival »huszonegyet«, ti. aki legelőször huszonegy németet vágott le, elkiáltá magát »resto«, s behúzta a bankot. Egyébiránt mindig nagy malőrben volt, mert valahányszor feléje vágott kardjával a huszonegyediknek, rendesen kettőt talált leütni - azaz elfuccsolta.

Távolabb Stofi fiskális vitatkozik Sramko fiskálissal azon a bonyolódott kérdésen: Jónás nyelte-e el a cethalat, vagy pedig a Bach-szisztém nyelte el Jónást a cethallal együtt?...

Ki tudná már azt!

A szép Sarolta még most is csinos, az ember alig nézné többnek huszonöt évesnél: a másik két testvér még mindig hajadon. Őnagyságán, az öregasszonyon azonban meglátszik az idő nyoma. Nem is bolondság az: hatvanhét esztendőt élni.

Aztán pedig, ha már a harmincéves háború is nagyon hosszú volt, mennyivel hosszabb háború annál egy ötven esztendős - házasság!

Aki ebbe bele nem hal, az csakugyan megérdemli már, hogy még egyszer táncolhasson a lakadalmán.

Bocsánatot kell kérnem az olvasótól, hogy oly hosszúra nyújtom történetemet s néha ott is szólok, ahol nem kellene - de hát nem szántszándékosan tologatom tágabbra e szűk novella keretét, hanem csak úgy magától rájár a nyelvem.

De most már rövidebb leszek, nehogy utoljára nyakamban maradjon a vád, hogy ilyen nagy feneket kanyarítottam semminek.

Tehát délben megérkeztek a kíváncsian várt vendégek.

A társaság körülfogta őket s nem győzte eléggé kikérdezni: »Mi újság Pozsonyban? Mit csinál a porosz tábor? Mikor jönnek beljebb?«

- Hé, Szepi! - furakodék előre Stofi úr a maga kérdésével. - Nem találkoztatok valahol azzal a gyáva Snapsszal?

- Deb'zon találkoztunk - bizonyítja Miska öcsénk, akit most már nem egy ember szólít »bácsinak« is.

- Csitt! Majd én mondom el a feketekávénál - kiáltott közbe Szepi.

Sárikának vére mind arcába szökkent...

Az ebédnek, bármily nagy volt, mégiscsak vége lett egyszer; felhozták a feketekávét, s Fenyéri kezdett áttérni a részletekre:

- Az egész tábort megnéztük, mindent előzékenyen megmutogattak, sőt a tisztek ott marasztaltak vacsorára is, s a jó tea és a víg beszéd mellett, midőn javában mulatnánk, egy köpenybe burkolt tiszt közeledett tüzünkhöz, ki amint szétnézett s meglátott, meglepetve kiálta ránk:

»Az ördögbe is, hiszen mi jó ismerősek vagyunk.«

»Nem emlékszem« mondám. De még Miska sem emlékezett, hogy látta valahol.

- Nos, uraim, én vagyok Snapsz Augusztin - szólt mosolyogva.

- Ah! - csodálkozott a társaság azon része, mely ösmerte Augusztin úr történetét.

Szepi folytatá:

- Mi is csodálkoztunk, uraim, hanem végre is felismertük Augusztin urat vonásról vonásra. Nagyon megöregedett ugyan azóta, hanem még mindig deli, finom ember.

»Nos elhiszik-e önök most már, hogy borbélylegény vagyok, miután olyan jól megborotváltuk Ausztriát« - mondá, miközben jóízűt nevetett!...

...Sarolta nagysámnak hangosan dobogott a szíve, Stofi fiskális kezdett komolyabban hallgatni: még az öreg menyasszony is azt mondta: különös történet...

- Hát még ami következik: az lesz csak furcsa - bizonyítgatá Szepi úr. A tiszt - mint mondá - igen örül a találkozásnak, különösen azért, mert még számolni tartozik azon lovagiatlan viseleteért, hogy a Stofi bátyánkkal vívandó párbajt nem várta be. Nagyon restelli, de teljes lehetetlenség volt, miután egy még ennél is fontosabb, előre nem látott ok nyomban hazaszólította. Bocsánatot kér tehát Stofi bácsitól azon kijelentéssel, hogy a dolog azért nem maradt abban, miután hisz a gondviselésben, hogy nemsokára személyesen keresheti fel a szállásán Stofi bátyámat, miszerint lovagias elégtételt adhasson s egy sikerült érvágás által borbélymesterségének renoméját megállapíthassa...

Stofi úr megszeppent.

- Hallottam én már ennél szebb mesét is.

- Becsületemre mondom, szórul szóra így történt.

Stofi úrral az a malőr történt, hogy a tüzes végével dugta szájába a szivart.

- Kutya teremtette fátumja!... már tudniillik, hogy ez a szivar... Aztán ugyan mit értett az alatt a »nemsokára« alatt?

- Hát legfeljebb nehány napot - vélekedék Zsiga bácsi.

Fenyéri úr Sárika felé fordult.

- Nagyságodtól is engedelmet kér udvariatlanságáért, hogy azt a hajdani négyest, melyre foglalkoztak, el nem táncolhatta. Igen élénken és lelkesedve emlékszik nagysádra, kézcsókját üzeni, kikötvén egyszersmind azt is, hogy az elmaradt négyest egyúttal majd akkor táncolják el, amikor az említett ügyben eljön...

A szép asszony keblét úgy dagasztotta valami sajátságos édes érzés.

- Folytassa kérem - rebegé elmélázva.

- Soká beszélgetett velünk, ezerszer is elmagyaráztatván magának, hogy néz ki azóta a szép magyar lányka. Eleget mondtuk neki, hogy asszony már, neki az mindegy volt, ő csak lánykának tartja nagysádat. Aztán elmondogatta, milyen jól mulatott ő akkor köztünk, milyen boldog volt ő akkor... - Szinte látszott rajta, hogy alig bír elválni tőlünk, végre azonban az éj beálltával elbúcsúzott, még egyszer biztosítván bennünket, hogy nemsokára okvetlenül egy szép bált fog nekünk rendezni odahaza. Búcsúzás közben, midőn kezet szorítottunk, szétvált mellén összehúzott köpenye, s mi megdöbbenve vettük észre, hogy akivel beszéltünk, porosz tábornok volt.

- Ah ... oh! - álmélkodott az aranymenyegző közönsége.

Stofi úr feldöntötte feketekávéját, Sarolta őnagysága ruhájának csipkéivel játszott, hogy végtelen felgerjedését elpalástolja.

- Ki volt ez? - kérdém egy porosz tiszttől. »Hogyan?« válaszolt az: »hiszen ösmerősök!... Őfensége Württembergi Ágost herceg volt.«

»Lehetetlen« kiálték fel csodálkozva, »hát nem Snapsz Augusztin?«

»Ahogy vesszük - mondá a tiszt. - Bizonyosan valami jó tréfát vitt végbe valahol e név alatt, mely nem egészen álnév, mert bonvivant és tréfás természete miatt a berliniek "Prinz Snapsz"-nak csúfolják...«

»Ugyan mondja meg nekem, tiszt úr - kérdém hirtelen -, mi célból járt a herceg évekkel ezelőtt incognito Magyarországon?« Az én tisztem rejtélyesen mosolygott, azután barátságosan megfenyegetett az ujjával:

»Ne legyen ön kíváncsi. Ki tudná azt!«

Eddig tartott a történet.

Néma csend követé: mindenki elgondolkozott valamin, csak az öreg Zsiga bácsi szürcsölte ki egykedvűen a kávéját s azután azt mondta saját bölcs véleményképpen az egészre, hogy:

- Ejnye!

*

Stofi úr e naptól kezdve sohasem beszélt Snapsz Augusztin históriájáról többé a kaszinóban, - mert hát tudja isten, hogy lesz, mint lesz?... Az olyan történet pedig nem ér egy ütet taplót sem, amelyiknek a vége nem tudatik.

Azóta legörömestebb politizál, és minden áldott este tízszer is felosztja Európát a nagyhatalmak között úgy, amint ő gondolja.

Ilyenkor azután gyakran mondogatja a fiatalabb nemzedéknek:

- Már 'iszen öcsém... akár az ördögéi leszünk is, nem bánom, hanem már azt az egyet mégsem szeretném megélni soha, hogy a burkus valaha belénk ártsa magát... mert az nagy kalafaktor.

MIKOR AZ ÚJ KASTÉLY FÜSTBEMENT

1871

Szegény urambátyám, de csöndes ember lett magából!

Itt állok a sírján és hallgatom, hogy nem hallom-e a nagy kupakatlan selmeci pipa szörtyögését odalenn a sír fenekéről...

Dehogy hallom, dehogy... A nagy selmeci pipa odahaza van a becsukott »Corpus juris« fekete pergamenjén végigfektetve, félig kiszíva... Egészen már nem volt ideje kiszíni szegény Ezékiel bácsinak. Magához citálta a halál. Terminusa volt. El kellett mennie.

Minden csöndes a temetőben, csak a hajnali szellő beszél a szomorú-fűzfa lombjaival, lassan suttogva, mint a szerelmesek... Hogy tud ellenni kedves urambátyám ebben az átkozott csöndességben? Ahol nincs alperes, felperes, egzekúció, licitáció, brachium, nincsen semmi, csak az ostoba némaság. Jobbra maga mellett ott fekszik Ricsók Marci, ki ötvenhárom forintjával tartozott, és hogy ne legyen kénytelen megfizetni, ráíratta minden vagyonát feleségére; balról pedig Szuszi Miska alussza örök álmát, aki kaszájával szúrta le azt a szép pej csikaját, amit az Attila gyerek alá nevelt. Ugyan kedves Ezékiel bácsi, hogy tud aludni ilyen szomszédságban?...

Minden csöndes, csak a távoli malom kelepelése hallatszik át. Ez az a híres malom, melyhez, mikor építette, »fölfelé« akarta ásatni a vizet, mert már azt a csúfságot nem lehet úgy hagyni, hogy egy nemes embert a természet regulázzon. Azért is ő regulázza a természetet. Hanem utoljára is beleunt a gyilkos munkába, azt mondta, hogy ménkő győzne a természettel birkózni; az nagy úr, hadd legyen neki is igaza... folyjon lefelé a víz... Így épült meg a híres malom, melynek csöndes estéken egész a temetőig is elhallatszik melankolikus kelepelése. Hallja-e, kedves Ezékiel bácsi, odalenn a sír fenekén?...

A téres ősi portát odahaza benőtte a csalán, kóró, maszlag, a kertben lévő kertben találtató kertben (amint hét országra szóló prókátori tollával a bekerített fundus virágos kertjében a dohányra elrekesztett kertecskét körülírta) a jó sarjú dohányt rendre lopkodják azok a semmirekellő mendikáns-gyerekek;... és még csak meg sem moccanhat szegény Ezékiel bácsi, hogy közibök csördítsen azzal a rozzant »duplával«, amelyikhez képest a burkus király puskája is csak »disznóláb«.

A százados pince odaát a hegy alatt nem élhette túl gondos gazdáját - beomlott. Boldog, boldogtalan bejárhat belsejébe és pusztíthatja a bakatort. Az Attila gyerek nem gondol vele. Istenem, de jó, hogy meg nem érte ezt az állapotot, kedves urambátyám!

Az öreg szőlőt, mit olyan gonddal, olyan szorgalommal ápolt, mely szemefénye volt teljes életében, csúffá tette az idén valami hitvány jégeső. Mintha a jégeső is tudná, hogy már úgy sincs senki, aki összevissza szidná ezért a gorombaságért.

Mindene tönkremegy, vész, kopik, mióta olyan nagyon csendes ember lett!

A dohányzacskót elhasználta a gazdasszony befőzöttekre takarónak; a híres periratokat, miket hol prózába, hol versbe szerkesztett, miket a vármegye gyönyörrel olvasgatott, egyenkint szedik el a szolgálók gyömbér-, paprika-, túró-takarónak; a nagy kalamárisban, melyből mint Jupiter fejéből, seregestől pattant ki a sok nagy gondolat, kiszáradt a tinta, s a rágott végű lúdtoll hiába nyúlna be, hogy fekete száját megitassa; - de még ha megitathatná is, úgysem lehetne vele írni, mert már azóta ő is pipaszurkálóvá devalválódott, s nincs az a »penicilus« a világon, amelyikkel vissza lehetne még egyszer avanzsíroztatni »calamusnak«. A mestergerendára akasztott kulacs megrepedett a szárazságtól, a sárga foglalványú »ocularisból« pedig kivették az egyik üveget azok az istentől elrugaszkodott béres kölykök és most a napsugárt fogdossák vele az akasztófáravalók!

Bizony, bizony, jobb világ volt még három év előtt.

Még most is szemem előtt áll, amint mindszentek napján utoljára láttam, mikor a plebánossal almát venni mentünk hozzá. Milyen egészséges volt még akkor! Pirospozsgás, mint maga az élet. Csak a foga fájt egy kicsit és az álla fel volt kötve valami tarka zsebkendővel, mely a feje tetején végződött egy ízléstelen másliban.

Persze, nem a tükör előtt volt kötve.

Az olyanféle öregúr már nem sokat ad magára, nem sokat szeret a tükörbe nézni; különben is arról volt nevezetes, hogy egyszer a főispáni bálra botosban jelent meg. Mindenféle ruha rendesen összevissza volt hányva rajta, a felső kabátja rövidebb szokott lenni az alsónál, vagy a csizmáját húzta fel rosszul, a hegyes-orrú párból a bal, a harcsa-orrúból pedig a jobb lábára. Hanem az azért nagyon jó volt. A nemesember meztelenül is úr.

Az irálya is tökéletesen hasonlított viseletéhez: összevissza volt abban hányva minden kifejezés, úgyhogy első pillanatra »csuvasz« nyelven írottaknak vélte az ember peres iratait.

Egyik keresetének tárgyát így fejezte ki egyszer: »Kót vas - legalábbis 24 frtjával számítva - kályha és járulékai iránt«. Legnevezetesebbé tette mégis az az egyszeri a törvényszékhez intézett kérelme, melyben, miután a törvényszéki bírákkal egyenkint »per tu« volt, fölöslegesnek tartván a címezgetést, egyszerűen odakanyarította megszólításnak, amint dukált: »Te Törvényszék!«

Egyszóval Harcsa Ezékiel híres prókátor volt...

De nem is arról van itt szó - mert azt úgysem vonja kétségbe senki;... hanem, ha jól emlékszem, arról kezdtünk beszélni, hogy három évvel ezelőtt mindszentek napján mi történt légyen vele olyan nagy dolog, amivel egy novellát megkezdeni lehessen.

Hát bizony az történt, hogy délután négy óra tájban - megszomjuhozott.

Miután minket hiába marasztalt, fogta magát és átkurjantott a szomszédban lakó Pilászi sógorra, meg a jó torkú Kubacsek kántor uramra - hogy hát ballagjanak idébb egy szóra, kettő lesz belőle.

Lett bíz abból ezerkettő is...

- Hátha megnéznénk a pincét.

A két jeles férfiú, Pilászi és Kubacsek, nagyot bólintottak fejeikkel, mintha mondták volna: »pártoljuk a tisztelt előttünk szóló indítványát«. Kubacsek uramat ugyan otthon várta a sok parasztgyerek, éktelen ordítást mívelve a tudomány csarnokában; - de hát hadd várjon! Kell is a parasztnak tudomány!... Tisztelje az urat és fizesse az adót... akkor mindjárt okos ember; Pilászi uramat, ki uradalmi számtartó volt, szinte odahaza siratta a sok munka... hanem azért mégis jó lesz kimenni Harcsa sógorral és elbeszélgetni egy »kvaterka« mellett a gazdászatról, ami az öreg Pilászi úrnak legkedvesebb »témája«.

Örökké azon ábrándozott: miként gazdagíthatná meg hirtelen földesurát, s azalatt egészen elhanyagolta gazdászati teendőit.

(Igazi fotográfiája a magyar ember politikai magatartásának.)

Ezt különben csak zárjel közt mondom, mert Ezékiel bácsi nem szeret politizálni. Az ország dolga majd elvégződik magától is. A legnagyobb politikus az, aki sohasem politizál. Aztán a politikai konstellációk is úgy állnak, hogy az ember ki sem ösmeri már magát, hol az igazság.

Talán sehol, egyik pártnál sem?

Hanem, ha már csakugyan létezik valahol, akkor alkalmasint a borban van.

Ott kell azt megkeresni.

No, hanem kereste is szegény Ezékiel bácsi végtelen szorgalommal; ki tehetett róla, hogy sohasem találta meg, s mindennap újra kellett kezdeni a keresést?

Ebben az egyben állhatatos volt egész utolsó leheletéig...

Hát aznap is szépen megindult Kubacsek és Pilászi uraimékkal, a dupla puskát nyakába akasztva, a szürke »Zeubisz« kutyát pedig, melynek Kutya-Bagostól Szent-Bernárdig nincs párja, magához szólítva.

Pincébe menet keresztül kellett ballagni a tagján is, mely a malma végiben volt kihasítva, körülbelül ötven hold rét, föld, legelő és szőlő egy darabban, sűrű bokrokkal, lombcsoportozatokkal, tömérdek gyümölcsfával, csergedező patakokkal díszítve.

Valóságos paradicsom. A legszéliben gyönyörű vízesést, egy kis Niagarát »produkált« a természet, melytől alig nyolc lépésnyire kezdődött a másik paradicsom a - pince torka.

Oh, ti prózai pesti emberek, kik megisszátok »halbszaitli« borotokat a »Kis pipá«-ban vagy a »Slová«-ban, - ti nem tudjátok, milyen derék dolog falun a pince torka.

Ami Pesten a Deák-klub, Nemzeti Kaszinó, baloldali kör, kávéház, sörház, vendéglő, dalárda, színház összevéve: azt itt mind a pince torka pótolja.

...Itt hányatik meg Európa sorsa, jövendő alakja, itt szidatik össze, ha drágaság van - a drágaság, ha olcsóság van - az olcsóság; itt fejlődik alattomban a jogtudomány, itt csírázik ki a korteskedési rendszer, melyet aztán odaát Pesten, nem tudom, mint fojt el a »tisztelt ház«; itt születnek a lapok vidéki levelei, itt döntetik el a teens vármegye magatartása a megyerendezéssel szemben, itt arat dicséretet a szolgabíró, amiért a zsidót saját nagyúri kezével eldöngette, ha ti megrójátok is érte az újságtokban. Ez egy egészen más világ, szabad föld... Amerika... hol az szab törvényt a többinek, kinél a lopótök van, melyen keresztül eregeti be az öblös poharakba a pince belsejéből kihozott bakatorit.

Erre a szent helyre vezette vendégeit Harcsa bácsi.

Kivette zsebéből a nagy »ordinári« kulcsot, hogy a pince zárját felnyissa.

Az könnyen engedett, annak jeléül, hogy hozzá van szokva e művelethez.

A két vendég leheveredett a pince előtti gyepre, s elkezdett beszélni, amiről ilyenkor szokás, hogy ti. elkelne már egy kis eső... kiállhatatlan nagy a szárazság.

Az már bizonyos. Még a torkuk is érzi.

No, de ezen majd segít Ezékiel bácsi, aki itt hozza már a teli lopótököt, lyukát mutatóujjával erősen leszorítva, nehogy a drága ital eltévessze valahogy rendeltetése célját.

- No, kóstolónak egy kvaterka... igyék, sógor uram... tessék, öcsémuram!

- Finom zamatja van - mondá Kubacsek, mint szakértő.

- Olyan amilyen... - replikázott Ezékiel bácsi egy pillantást vetve a kinyitott ajtón keresztül a pincébe, hol a teli hordók úgy állottak ott illő rendben, mint valami szép lány fogsora.

Gyönyörű dolog is ám egy ilyen pince. Felér a burkus birodalommal. Ezékiel bácsi legalább nem cserélne.

...Avagy nem birodalom-e a pince is, melynek maga Ezékiel bácsi korlátlan királya? A hordók az alattvalók... Aztán milyen csendes, türelmes alattvalók, akikben ugyan elég tüzes vér foly, de melyben azért nincs egy csepp »rebellis« hajlam sem. A szegény alattvalók nem panaszkodnak, nem lázongnak soha, odaadják mijök van, s mikor már kifogytak mindenből, legfeljebb egy nyöszörgő, panaszos kongással jelentik be a »szegénységi bizonyítványt«. Valóságos muszka természet.

Ezékiel bácsi is megkóstolta a bort, ha már olyan nagyon dicsérik, azután kitöltötte a maradékot a lopótökből poharaikba és végighasalt ő is a gyepen, büszke tekintettel nézve a malom felé, melynek falán a következő általa »komponált« felirat pompázott:

»Irigy, ha látsz - nézd miként állok,
Zúgok, hanem kárt nem csinálok.«

Alatta veres nagy betűkkel:

Ezt a malmot csinálta
Ezékiel de Harcsa
Ahogy csinálta
Úgy megcsinálta...

Igazi költői felfogás. Az a két utolsó sor olyan igazolásféle volt, mért hogy nem felfelé ásatta a vizet. Sajnálja is cudarul ezt az egy dolgot. No, de az okosabb enged. Jól van az így is. A víz csak víz marad, ha fölfelé folyik is. Aztán majd ásat ő annak helyébe a tagja közepén nemsokára egy artézi szökőkutat. Hadd lássa a paraszt, hogy ő egyenesen az ég felé is tud vizet bocsátani. Hadd legyen, mibe megmosakodni a napnak. Oh, a szökőkút mindenesetre meglesz, mihelyt megnyeri a szentpéteri pört, mihelyt felépül az új kastély.

A szentpéteri pör és a kastély volt az öreg Harcsa ábrándja.

Egy kastély kiülő rondellákkal, bádogfedéllel, széles üvegambitussal, tizenhárom szobával, melyeknek hosszú során ő fog sétálni a zsíros taplósapkában, meg a fekete botosban, jóízűen lógázva a nagy selmeci pipa hosszú szárát; aztán huszonnégy nagy ablaka lesz, ő majd odakönyököl az egyikbe és onnan köpködi le azt a kis rongyos vármegyét. Csak azért az egyért fájt a szíve, hogy mind a huszonnégy ablakból egyszerre mégsem köpködhet le a szegény, rongyos kis vármegyére.

És az a kastély bizonyos már. Egy év múlva ott fog állni vis-à-vis a pincével. Egy év múlva befejeződik a pör.

Az pedig nagyon érdekes pör. Ezékiel bácsi ma fogja elmondani százhuszadszor Pilászi sógornak meg Kubacsek öcsénknek. Hallgassuk mi is.

- Hát eszem a vérit öcsém, meg sógor... úgy történt biz a... hogy ez a Sz. Péter községe a »kupaktanácsban« ezelőtt valami két évvel kisütötte, hogy a bicsaki pusztát, amit a Kazáry grófok dominálnak, ők szántották valaha.

- Robotban - szólott a számtartó.

- Mindegy, akárhogy. Denique elhatározták, hogy biz azt jó lesz visszavenni. Jókora darab föld, megérdemli a fáradságot. Decretálták, hogy processust akasztanak a Kazáry grófok nyakába: mert hát nem igazság az, hogy annyija legyen egy familiának!

Kubacsek nagyot bólintott fejével, mintha mondta volna, hogy »nem igazság.«

- Utcunque! Az lett a dologból, hogy hozzám jöttek konzíliumra - folytatá Harcsa úr -, mint a vármegye legjobb prókátorához... eszem a vérit!

Ehhez a kemény mondáshoz jónak látott egyet hörpenteni a derék úr, s hogy borfolytonossági hiány - amint valami új prókátor, kinél Ezékiel bácsinak a botos talpa is különb ember, ezt a nyavalyát kifejezné - elő ne álljon, egy kis »interim«-et csinálva beballagott a Hypocréne öt akós forrásához, hogy a lopótökbe egy kis elokvenciát citáljon.

Mikor visszatért, ott folytatta, ahol elhagyá:

- A vérit! Tartsa csak, domine Kubacsek, ezt a nemes növényt, már ti. a lopótököt, mert nem szeretem, mikor beszélek, ha a kezemben van valami. - Nagyon szeretett hadonászni.

Domine Kubacsek méltó áhítattal fogta meg a karcsú jószágot, nyílását beszorítva mutatóujjával. Tudom, hogy irigyelte mutatóujjának azt a szép hivatalát, miszerint az egyik csücske borban áztatja magát. Igazi bitorlása a torok jogainak.

- Porro... - nógatta magát a falusi ügyvéd. - Hát én bizony azt mondtam a parasztoknak, hogy... izé... no hogy... elutasítottam.

Ezékiel bácsi nagyot nyelt. Meglátszott rajta, hogy fillentett; mert dehogy utasította el őket, dehogy... inkább azt mondta nekik: »Fiaim! viszem a pört. Majd megtanítom én a Kazáry grófokat. Jó kézbe kerültek. Egész Bécs büdös lesz ettől a pörtűl, fiaim!...«

- Hát aztán? - kérdé a számtartó, hogy ásításait tettetett érdekeltség köpönyegével letakarja.

- Nos, az történt, hogy nem hagyott békében a sok paraszt, hiába mondtam nekik, hogy a pört megvesztjük, odajártak nyakamra, kipuhatolták gyenge oldalamat.

- És volna a tekintetes úrnak is gyengéje? - hízelgett domine Kubacsek.

- Van, öcsémuram. Csakhogy ez a gyengém is erősebb magánál, mert az magát földhöz üti.

- Mi a mennykő lehet az?

- Hát a bor, öcsémuram. Nekem az a gyenge oldalam. No, meg a kastély...

- Ah! A kastély?

- Igen hát. Én nem vagyok olyan közönséges bocskoros nemes, az én szemeimet sérti a nádfödél, meg a hétszilvafa a szérű mögött, nekem az öregapám is hintóban járt, kastélyban lakott...

- Az már igaz.

- Hát kutya kutyánszki!... ezek a bugris szentpéteriek, mondom, kikeresték gyenge oldalamat s egy fényes kastélyt ígértek építeni, ha elvállalom pörüket.

Ezékiel bácsi megint félrecsavarodott az igazmondás útján, mert hát tulajdonképp ő maga kereste ki a saját maga gyenge oldalát, ő maga vette rá a szentpéterieket, hogy adjanak neki kötelezvényt a kastély megépítésére vonatkozólag. Hétszáz lakos úgyis könnyen megcsinálja. Sok varjú lovat győz. Legfeljebb egy-két tégladarab esik egyre. Mért ne építenék meg neki?

- Hát csak elvállalta, sógor úr? - kérdezé Pilászi.

Ezékiel bácsi egy pohár bort ürített ki és megcsavarta hosszú ősz bajuszát.

- Muszáj voltam vele. Kiállították a kötelezvényt, én a pört megkezdtem, s mint dukált, mind a három fórumon el is vesztettem emberül.

- És aztán?

Harcsa úr hamisan hunyorított szemével.

- Aztán jött a java. Felszólítottam a szentpéterieket, hogy most már szíveskedjenek megépíteni a kastélyomat itt a malmom végiben; őszre szeretnék beleköltözni. Fogadják meg magoknak Lepeczky építőmestert, majd én bediktálom neki a tervet a kötelezvény szerint. Október elsején elvárom a kulcsokat.

- Mit feleltek vissza?

- Azt, hogy nagyon szívesen megtesznek mindent, hanem nincsen hozzá fájuk, sem malternek való földjük; azonban a bicsaki pusztán van malternek való föld, gerendára alkalmas fa elég, majd ha övék lesz az a puszta, akkor aztán mindjárt belekezdenek az építkezésbe. Addig nem lehet.

- A semmirekellők! - nyájaskodék Kubacsek.

Harcsa bácsi úgy tett, mint nagy Napóleon a kényes kérdésekkel szemben - az orrát kezdte vakarni.

- De majd én megtanítom őket, hogy lehet. Ravasz róka vagyok. Úgy stilizáltam a kontraktust, hogy prókátori munkálatok fejében tartoznak kiállítani a kastélyt. Tehát akár nyerem, akár vesztem a pert.

- Helyesen! - rikkantott közbe Kubacsek.

Eközben Ezékiel úr szeme elkezdett villogni; talán a bortól vagy talán attól, amit mondani fog?

- Most tehát nincs egyéb hátra, mint hogy a kötelezvényt bemutassam a törvényszéknél, s rögtön elmarasztalják az egész falut.

Ezalatt harmadszor is elfogyott a bor. Kubacsek futott húzni.

- No, csak szép fogás volt - szólott a számtartó, fejével nagyot bólintva. - Még ilyen könnyen sem épített kastélyt senki.

- Hja, édes sógor uram! Egy embernek esze van, más embernek pedig pénze; mind a kettő sokat ér.

- Most már valóságos kincs az a kötelezvény! - mondá újra a számtartó úr, csakhogy szóljon valamit.

- De még mekkora! Anélkül eldisputálnák a jussomat, mert hát úgyis esküt akarnak tenni, hogy ők csak azon esetre ígértek kastélyt építeni, ha a pörüket megnyerem; hja! de mikor a kötelezvény mást mond.

- Csak attól félek, sógor uram, hogy az ügyvédök, amilyen eszes pióca, elmagyarázza valahogy az írást; ilyesvalamit hallottam...

De már erre felpattant Harcsa bácsi, miután előbb megöblítette egy kis itallal a torkát.

- Micsoda? Elmagyarázza? Ki? Az ügyvéd? Mit? A kontraktust? Én ellenemben? Ne beszéljen zöldet, mert megharagszom. Ezer milliom kutya kutyánszki... Ki merte azt mondani? A vérit neki!... Hol van szaporán egy bicska? Hamar egy bicskát!...

Harcsa egészen kivörösödött, Pilászi pedig arról kezdett gondolkozni, nem jó volna-e megfutamodni, mert hát részeg emberrel nem lehet tréfálni, kivált mikor már bicskát emleget.

Késő volt. Harcsa bácsi kikotorászott zsebéből egy tollkést, dühös mozdulattal nyitotta ki s villámhirtelen végig hasítá vele szürke kaputrokja bélését.

Egy papírköteg hullott ki a kabátból.

Pilászi megkönnyebbülten lélegzett fel és gyönyörködött sógora virágos kedélyállapotán, amint vigyorgó arccal bontogatni kezdé a papírcsomagot.

Legelőször egy itatós papiros hullott le róla, azután a »Magyar Állam« egyik csonka száma csavartatott le, mely után a harmadik takaró következett - egy darab viaszos vászon. Ezékiel bácsi ezt is lehámozta a folyton kisebbedő csomagról, úgy, hogy vékony cigaretta-papiros látszott fekete sárga zsinórral átkötve. Mikor Ezékiel úr ezt bontá le, zöld selyem ruhadarab bukkant elő... Talán még az öreganyja bálozott valaha abban a zöld selyemruhában, amelyiknek egyik darabja képezte az ötödik takarót? Mikor ez is lemállott a gondosan őrzött tartalomról, akkor egyszerre nem maradt ott egyéb, mint egy félív négyrétben összehajtott regálpapiros a - szentpéteri szerződés eredeti példánya.

Az öreg Harcsa hozzátörülte először mindkét kezét a nadrágjához, csak aztán merte megfogni gyöngéden a drága jószágot, azt is csak azért, hogy ha netalán a szentpéteriek véletlenül valami goromba forgószelet találnak leimádkozni a feje fölé - fel ne kaphassa a levegőbe.

- Itt van, ami van. Ez az igazság! - kiáltott Ezékiel bácsi. - Ha én ebben a darab papirosban megtámasztom a lábam, fél ország sem bír kimozdítani, nem hogy egy fiatal mihaszna fiskális agyonüssön - szóval. Hová gondolt sógor úr?

Aztán reszketeg járású kezével maga elé terjesztette a fontos irományt és sokáig merengett rajta, mint a mohamedánus az alkorán titkos értelmén.

Ott volt minden, aminek lenni kellett. Ezt ugyan nem tudta volna jobban megszerkeszteni még Bismarck sem, pedig okos embernek híresztelik a magyar újságok, jóllehet, az még nagy kérdés, mert ami a burkusnál okos ember, az a magyarnál még csak »szintakszista« gyerek.

(Ezékiel bácsival sohasem lehetett elhitetni, hogy nem mi vagyunk a legtudományosabb nemzet.)

A nappali lámpából kifogyott az olaj - az égen, az éji lámpa szelíd félhomályos fénye kezdett világítani. A hold pedig nagyon zseniális festő a színek szelídítésében; a pince torka tündér kioszknak látszik, hátterében narancsbokrokkal, regényes csalittal, pálmafákkal - amint ki-ki képzeli magának. Harcsa Ezékiel tagja végtelenül szép. Az ezer meg ezer fa rejtelmes susogása belevegyül a patakok csörgésébe, a dértől megcsípett fű között zizeg, csiripel a számtalan szöcske, prücsök, távolabbról vidáman hangzik a parasztköltészet egyik legújabb terméke:

»A kisasszony Pozsonyba
Krinolinba!«

Ezékiel bácsi krumpliját éppen most hordják be a megásott vermekbe a parasztlányok, ezek az eleven verses könyvek, melyekből többet ér egy honorárium-példány, mint az egész egyetemi bibliotéka.

Közben megkondul a harcsai harang esti szava, egy-egy eltévedt csikó élesen nyerít fel a mezőn elveszett anyja után, az Ezékiel bácsi malmának kelepelése pedig, mint fecsegő vénasszony nyelve, kellemetlenül botlik bele az est tompa elevenségébe.

Aztán lassankint még sötétebb lesz.

A hold búvósdit játszik a kis felhőkkel s néha öt percig is megfosztja magát attól az élvezettől, hogy a pince torkában levő három berugott embert szemlélgesse. Alkalmasint többször volt már szerencséje őket ilyen állapotban látni, azért veszi olyan nagyon közönyösen.

Pedig ugyancsak volna mit megbámulni.

A diskurzus már értelmetlen hangzavarrá devalválódott, a mozdulatok tüzesebbek. Ezékiel bácsi azt képzeli, hogy ő hozta be a muszkát 49-ben, s emiatt védbeszédeket tart maga mellett. Kubacsek az otthon maradt gyerekeket dorgálja, hogy miért nem hagyják őt békében pihenni, Pilászi sógor pedig szeretne felállni, hogy a többieket haza nógassa, mert az »anyjuk« jutott eszébe, aki söprűvel várja otthon a kapuajtóban... Egyszóval, az egész kompániára ránehezedett az a bizonyos »köd«, mely minden kelletlenséget eltakar, s mely a bortól képződik az ember agyvelejében.

Pilászi sógor, elhatározásához híven, nagy nehezen csakugyan felemelkedett.

- Menjünk már, nehogy itt találjon az éjfél.

- Eh! nem keres az minket - vélekedik Kubacsek.

- De bizony menjünk - szólott Ezékiel úr rekedten. - Akkor ér az ember valamit, ha józan...

- Azaz hogy...

- Semmi azaz hogy... Ma nem akarok berugni, punktum! - veté végét a beszélgetésnek Ezékiel bácsi, s azzal úgy igyekezett fölkelni, hogy előbb négykézláb állt a földre s először testének hátsó részét emelgette fel kifeszített karjain, hanem minduntalan visszaesett a földre, mert hát mégis csak igaza van a geográfiának, hogy a föld mozog.

Kubacsek odatántorgott hozzá, hogy fölemelje.

Ezékiel bácsi haragosan förmedt rá:

- Menjen el innen! Mit akar? Mit támaszkodik hozzám, ha részeg.

- Hiszen, kérem, segíteni akartam a fölkelésben.

- Micsoda? Segíteni? Engem? Hát nem tudok én magamtól felkelni? Hanem először, megálljon csak, hadd vessem le a kabátomat, mert kutya meleg idő van idekinn. Keményen süt a nap, eső lesz...

A nap ugyan nem sütött, hanem az esőnek keményen meg volt vetve az ágya ott fenn, az egyik lába már lekívánkozott a földre.

Kubacsek keservesen pillantott fel a sötét, terhes felhőre, és egy mély fohásszal azt jövendölte:

- Fele sem tréfa ennek. Bizony, bizony kívülről is megázunk.

Ettől a szótól annyira megijedt Harcsa prókátor, hogy minden erejét megfeszíté és fölkelt; nagyon utálta a vizet még eső alakjában is.

A szürke kabátot panyókásan vállára erőszakolta, miután előbb rendetlenül zsebébe gyűrte a füvön heverő irományokat s nyakába akasztá a híres dupla puskát.

- Menjünk. Viszem a kastélyt zsebemben. Most mondja valaki, hogy nem vagyok erősebb a bibliai Sámsonnál. Nem hiába én hoztam a muszkát is nyakatokba. Különben körömfeketényit sem sajnálom. Elkellett az nektek!

Eközben megindultak kart karba fűzve, éktelen vargabetűket csinálva a tag keskeny útján. A rét közepén egy kis csermely folydogált; mikor a három úr odaért, az a nagy kérdés szülemlett meg: hogy jutnak a túlsó végére? Az igaz, hogy az egész patakocska nem volt szélesebb három arasztnál, de hát mikor még az is baj... Milyen nagy ostobaság volt az ősöktől, nem a csermelynek innenső oldalára építeni a falut!

Ezékiel bácsi levette válláról a puskát, mely úgysem volt megtöltve, és keresztülfektette lócának a kis csermelyen. Akkor aztán könnyedén átlépte az ért - nem ugyan a puskán át -, hanem mikor neki jólesett mégis az a hit, hogy a saját tudományának köszönheti az átkelést.

A puskája pedig azért nem szokott megtöltve lenni soha, mert egyszer az a furcsaság történt vele, hogy szőlőt menvén őrizni éjjel, végighasalt megtöltött puskájával a gyepen, egyszerre neszt hall a venyigék közt, felfogja a puskát és neki lő a vélt tolvajnak... egy egetverő ordítás hallatszik... Ezékiel bácsi odafut és látja, hogy a saját Attila fiának lábába lőtt, ki szintén tolvajokra vigyázott a szőlőben. Képzelhetni, miként ijedt meg! Jószerencse, hogy nem feljebb - szívén találta a család utolsó sarjadékát! Kire maradt volna az új kastély?

Ekkor fogadta meg, hogy többé nem tartja puskáját töltve, mert hát annak a puskának olyan kutya filozófiája van, hogy ha meg van töltve, magától is elsül, mint például akkor...

- Hopp! én már átjutottam. Csak utánam! Jól van no... Mehetünk. Hogy egye meg a muszka az ilyen világrendet!... A sors ide sanzsírozta a Fértő tavát utunkba...

Az eső kezdett permetezni; olyan sötét lett, mintha az egész világ »camera obscurá«-vá változott volna, hogy a három urat lefotografirozhassa.

- Csak lassan! Csak vigyázva, magyarok! Előre! Utánam! Mellettem... Jobbra nézz! Kanyarodj!

Ezékiel bácsi most azt képzelte, hogy ő Bem generális, s méltóságos léptekkel baktatott előre: egyéb baja sem történt, mint hogy néha a jobb lába megbotlott a saját bal lábában, amikor rendesen azt kiáltotta:

- Vigyázz! A piski hídnál vagyunk, magyarok!

Egyszer azonban, amint vezéri puskájával nagyot hadonászva, előre ballagna a két úr előtt, tompa zuhanás hallatszott, utána Ezékiel úr rikácsoló hangja:

- Hahó! Megállj! Belementem a golyóbis-raktárba. Halt!

Azután elhalt a vezényszó. Ezékiel bácsi talpas lépései nem hangzottak többé. A két úr azonban nagyon el volt magával foglalva, arról vitatkozván éppen, hogy melyik okosabb ember közülök. Hogy a harmadik cimbora nem velök megyen, az őket egy cseppet sem konfundálta; azért ők mégis beszélgettek vele, mintha ott volna.

- Ugye kedves sógor úr? Én voltam az első eminens, mikor Selmecen jártunk iskolába. Maga legjobban tudhatja.

- Hátulról? - kérdé Kubacsek gúnyosan.

- Mit hátulról? Hallgassuk a sógor uramat. Ahon van ni. Ő is elösmeri, hogy a hátam mögött ült.

Ezékiel bácsi pedig nem ösmert el semmit, mert ő valahol a krumpli-veremben pihente ki hadvezéri fáradalmait. (Azok a gondatlan cselédek nyitva hagyták az egyik vermet, miután a krumpliból csak az aljára jutott egy kevés s másnap szándékozták kitölteni.)

Érezvén maga alatt a krumplit, azért hitte, hogy golyóbisraktárban van. Haditervet forral tehát agyában, miként lehetne ezen kalandját serege javára fordítani? Legjobb lesz ezt a sok golyót a saját tábora számára vitetni el innen, minélfogva elhatározta, hogy előszólítja az adjutánsát, csakhogy nem jutott eszébe hamarjában, hogy ki az adjutánsa. No, elmegy ő maga érte, aztán egyúttal jól összeszidja a pernahajdert, mért nem tartja orrát az ura mellett?

Felkelt s megrázta magát, már mennyire a verem térsége engedé s azt vette észre, hogy imitt-amott nagyon fájnak a tagjai, mintha huszonötöt vágtak volna rá. Furcsa! Hogy lehet az? Sehogy sem bírt rá visszaemlékezni, hogy megbotoztatta volna magát. Ilyen rendeletet szórakozott ember létére sem adhatott ki! Különben katonadolog az egész! Majd csinál ő rendet azonnal.

Kezdett mindenfelé kotorászni, hogy a nyílást megtalálja, de természetesen nem talált meg semmit.

Nagyon furcsa modorban volt a golyó-magazin építve!

Felülről derekasan potyogtak be az esőcseppek s arra a gondolatra vitték Ezékiel bácsit, hogy itt fölfelé kell menni valami garádicson.

Egész öntudatlan logikával meggyújtott egy gyufát, s akkor arra a meggyőződésre jutott, hogy ő - veremben van.

Egyszerre szétfoszlott minden illúzió... kezdett kijózanodni. A ködképek eltűntek egyenkint, a generális-süveg, muszkavezetés, golyó-magazin, hanem ezek helyett előtérbe lépett egy rémletes eszme: - hogy farkasverembe jutott.

Teste reszketni kezdett, homlokáról cseppekben folyt le az izzadság.

A nyíláson félve tekintett ki a sötét éjszakába.

És oh, seregeknek ura!... a nyílásnál két villogó szem kacsintgat be, s egy vigyorgó fogsor rémletes fehérsége látszik.

»Brr! A farkas!«

Halálos félelem dermesztő hidegsége futott öreg urambátyám hátgerincén keresztül, eszébe jutott minden, ti. hogy ő Harcsa Ezékiel híres prókátor, a nemes vármegye ékestollú vezércsillaga, ki a farkas torkában fogja végezni szomorú pályafutását; még csak halotti prédikációt sem fog mondani fölötte nagytiszteletű Szebeni István uram, kidicsérendő benne számos világi érdemeit, még csak monumentumot sem állíthat testéhez a hálás utókor, mert testéből nem marad meg egyéb, csak a két ócska kordován csizma; teste többi részét pedig elviszi gyomrában a farkas, aki meglehet, valami Árva vármegyei vadállat... neki pedig öregapja sem járt Árva vármegyében soha, se elevenen, se holtan.

Mit tegyen a bizonyos halállal szemben?

Most egyszerre kezébe akad a puska, s megvolt a mentőgondolat.

A halálos félelem iszonyú gyorsaságot kölcsönzött neki, egy szempillantásba került kikeresni lőkészletét, aztán megtölteni a puska mindkét csövét. Most talán még a porosz katonaság is tanulhatott volna tőle gyorsaságot!

Ezalatt egyik szeme folytonosan oda volt meresztve a verem nyílásánál álló vadállatra s borzalommal nézte, mint mozog ott fenn a feje, mint nyújtja be olykor egyik lábát, hogy beugorjék, és csendes, áhítatos imát morgott, hogy az isten térítse észre ezt a vadállatot, miszerint az be ne ugorjék legalább addig, míg fegyverét megtölti, s hogy nagyobb foganatja legyen az imádságnak, záradékul még azon fenyegetést csatolta hozzá: »mert ő különben áttér zsidónak«. Már tudniillik azon esetre, ha az isten helyt nem adván a kérelemnek, a farkas általi felfalatását indorsálja.

Az isten úgy intézkedett, hogy Ezékiel bácsinak időt hagyott mind a két csövét megtölteni.

E percben ott fenn a farkas mind a két lábát a nyílás felé nyújtotta, mintha készülne beugorni.

Harcsa bácsi puskájából már csak a fojtás hiányzott.

Ijedtében eszméletét kezdé veszteni s önkéntelenül rántott ki egy papírt szürke kaputja zsebéből, kétfelé szakítá s betömte a két csőbe. Jószerencse, hogy azokat az irományokat zsebében hordá...

No, hanem jókor is volt, mert a farkas már egész előrészével a verem felé hajolt. Alkalmasint azon elmélkedett, hogy már ideje lenne vacsorálni, mert hogy az emberszagot észrevette a verem alján, az már bizonyos.

Ezékiel úr odairányozta a csövet s most az egyszer úgy célzott, mint Tell Vilmos. A félelem jó tanító az ügyességre.

- Brum! drum! - dördült meg az ősi dupla puskából kétszer egymás után, s a vadállat rémítő hörgéssel kezdett bukfencezni odafenn.

Ezékiel bácsi lélegzet-elfojtva hallgatta, mint hörög, hánykódik mindenfelé, aztán mint megy át a hörgés lassú, fájdalmas szuszogásba, s végre, hogy szűnik meg minden. Ez ugyan nem eszik több emberhúst ezen a világon.

Azután az átélt ijedelmek- és fáradalmaktól elcsigázottan, igazi hősi öntudattal hajtá le ő is mámoros, nehéz fejét nyugalomra s nehány perc múlva olyan hangosan hortyogott a veremben, mintha csak otthon feküdött volna a tarka paplan alatt.

*

Másnap reggel kilenc órakor egy vörhönyeges szakállú, Miksa császár képű, hosszú atillás alak nyitott be a Pilászi szobájába: szájában garasos veres pipa lógott kurta száron, a csizma szárában egy nagy fabicska ékeskedett kikandikáló nyelével, az atilla hátulsó zsebéből, hol a dandyk a zsebkendőt hordják, egy óriási dohányzacskó sallangja fityegett le egész a bokájáig.

Ez volt Harcsa Attila ügyvédjelölt.

- Szerencsés jó reggelt... kívánok... Urambátyám! Egészségére... az éji... nyugodalmat! Hogy, mint van? Tisztelteti az... apámuram! - azaz dehogy tisztelteti... hanem hát éppen a járatban volnék... hogy... hát... nem tetszik-e... tudni, hova lett... az apámuram?... mert az éjjel nem kellett utána az ágyat megvetni, nem jött haza... hát én... bizony... »aztat« fundáltam ki... hogy »ittend« az urambátyámnál... kurentálom...

Attila úrfinak az a szokása volt, hogy minden szó után pausát tartott, nagyon halkan, vontatva beszélt s a legkonyhaibb szókötést és szavakat használta. Mert hát Deák Ferenc is szereti az egyszerű beszédet, mégis nagy »órátor«.

Pilászi uram még az ágyban feküdt s meghallván a beszédet, felette csodálkozék rajta.

- Ne beszélj a világba, öcsém! Már hogyne volna, hiszen egész a kapuig kísértük Kubacsekkel; még szépen el is búcsúztunk tőle. Világosan emlékszem.

Attila úrfinak kiesett szájából a makrapipa ijedtében.

- De hát akkor hova lett az isten szerelmeért?

Pilászi sógor azt mondta nagy bölcsességgel, hogy ő bizony nem koptatja az eszét ilyen bolond rébuszok kitalálásán, és befordult a fal felé aludni.

Az Attila gyerek fölemelte makra pipáját, hosszadalmasan csendes nyugodalmat kívánt Pilászinak és átballagott Kubacsekhez.

Hanem Kubacsek is világosan emlékezett rá, hogy az öregúrtól a kapujánál búcsúztak el.

Attila kétségbeesett, keresztülfutkosta az egész falut, kérdezősködött fűtől-fától, de Ezékiel bácsiról senki sem tudott hírt mondani. Elveszett nyomtalanul, mint a legendák alakjai.

Végre azután dél felé, mikor Kubacsek népnevelő úr megevett tizenhárom darab savanyú uborkát, mint valami távoli ködkép elmosódott körrajzai tünedeztek emlékezete elé a tegnapi események, a tizennegyedik uborkánál pedig azon fontos meggyőződésre jutott, hogy ő bizony nem emlékezik arra, vajon Harcsa bácsi vissza is jött-e velök. Ezt közölvén Pilászival, az szintén nemcsak hasonló értelemben eszmélkedett, hanem még az is tisztán állott előtte, hogy éppenséggel nélküle jöttek haza.

- De hát akkor hova lett? - kérdé a két úr egymástól, egymásra bámulva.

- Meg kell keresni. Hátha valami baja történt. Útközben elhívjuk Attilát is.

A három ember elindult, lehetőleg azon a nyomon, amerre tegnap éjjel jöttek.

Minden bokrot megnéztek útközben, nem ott szendereg-e Ezékiel bácsi? Az Attila gyerek fontos, szomorú ábrázattal ballagott elöl, mindenütt kutatva, fürkészve, még a fákra is felpillantgatott: nem-e oda mászott fel az apja aludni? Attól az a bolondság is kitelik. Hol-hol megnyomkodta égő pipája hamuját és eldünnyögte magában:

- Fátum... nagy fátum...

A krumplivermek mellett szétszéledtek, egyenkint kezdve a keresést. Olyat mutatott e csoportozat, mint II. Lajos holttestének keresői.

Pilászinak jutott a nagy szerencse Ezékiel bácsit feltalálni. A krumpliveremből kihallatszó éktelen hortyogás vezette nyomra.

Egy irtózatosat kiáltott.

- Itt van! Megvan!

Azután hanyatt vetette magát a földön és kacagott.

Attila és Kubacsek odarohantak Pilászihoz a kérdéses verem felé.

A fű körös-körül véres volt.

- Gyilkosság! - kiáltott föl tompán Attila. - Szegény atyám! Mi lesz most árva gyermekedből? Oh, én boldogtalan!

Hanem csakhamar megpillantá, hogy a vércseppek nem a Harcsák nemes ereiből származnak...

Ott feküdött lelógó nagy füleivel, szétzúzott agyával a corpus delicti - a vén »Zeubisz«, Ezékiel bácsi hírhedt kutyája.

Most így halva még nagyobbnak látszott, mint elevenen. Igazi úri módon halt meg. Elnyújtózkodott. Kitelik a bőréből legalább húsz diploma. Szegény Zeubisz! Ki mert téged megölni?...

Az Attila gyerek talán sírt volna, ha a két úr röhögése őt is vidámabb hangulatba nem ejti.

- Alszik az öregúr... - mondá Kubacsek.

- Csodálatos! Ilyen helyen! - szólt Pilászi s lehajolt a verem széléhez, hogy a vén cimborát új kvártélyából kiszólítsa.

- Hej, sógor úr! Ébredjen, az ebadta! Délre jár az idő.

Eget verő hortyogás volt a felelet.

Pilászi apró rögecskéket szedett markába: úgy vélte fölkölteni, ha azokat az alvóra bocsátgatja.

- Khrrsz... Khrrrisz! Ki kopog? Mi kopog? - hangzott egy álmos, rekedt hang a verem fenekéről. - Várjon kend odakint a folyosón. Mit háborgatják kendtek az ember álmát?... Majd elmégy innen az ajtótól, beste lélek fia... mert mindjárt beléd vágom ezt a csizmát...

Ott ugyan nem volt sem folyosó, sem ajtó, sem csizma, hanem ha már egyszer Ezékiel bácsi úgy képzelte, hogy odahaza fekszik a tágas kancelláriában, melynek ajtajánál türelmetlen kliensek csoszognak, zörögnek nagy nyugtalanul.

Végre Pilászinak az a jó ötlete támadt, hogy lebocsátja vadásztarisznyáját, mely körülbelül a hasára esik le, s csattan és üt annyira, miszerint fel kell tőle ébrednie.

Úgy is történt.

- Ha hop! szakad a padlás. Hoj! Jaj!

Ezékiel bácsi felugrott.

- Egeknek ura, hol vagyok?

Elkezdte a szemeit dörzsölni.

- Az istenúgyse. Belefeküdtem az almáriomba.

- Jó reggelt, sógor úr! - kiáltott fölülről vidáman Pilászi.

- Jöjjön ki, atyámuram, itt vagyunk! - ordított aggodalmasan Attila.

- Mit? Hol? Kik? Veszett forgós-adta!... Hát ki vagyok én?... Bagoly legyek, ha tudom.

- Majd megtudja idefenn - szólt Kubacsek. - Nyújtsa ide kezét, teens fiskális úr.

- Ahá! Tudom már. Én vagyok a fiskális. Így már értem a dolgot. Eresszenek ki innen, öcsémuram!

Kubacsek lehajolt a verem nyílásához, odanyújtotta izmos hosszú kezét az öregúrnak s egy erőteljes rántással a külvilágra teremtette.

No, hanem érdemes is volt megbámulni a földalatti hálószoba lakóját. Az anyaföld nagyon udvariatlan házigazda, még csak a csizmáját sem tisztíttatta ki szegény Harcsa bácsinak: a haja, ruházata tele volt sárral, piszokkal, mint valami modern perirat.

Egy desperátus pillantást vetett saját magára, egy másik bámész tekintetet röhögő környezetére, harmadik pillantása pedig a vermet és annak tájékát illette, hol a döglött Zeubisz kutya, mint valami logikai vezérfény, Ezékiel úr álmos fejét egyszerre megtöltötte világossággal, mégpedig annyi tömérdek világossággal, hogy egyszerre elsötétült előtte a világ.

»... Hm. Most már csakugyan nagy gikszert csinált... Ez még a nemesemberen is nagy csorba, mit nehéz lesz kiköszörülni... risum teneatis... hiszen az a tulajdon krumpliverme. Az meg ott a tulajdon Zeubisz kutyája...«

Egy másodpercig tökéletesen átérezte Don Quixotte-i kalandja összes gyalázatát, s az a borzasztó félelem szállta meg, hogy ha köztudomásúvá válik ez a skandalum, még tán az újságba is kinyomatja vagy novellának írja meg valami furfangos literátor. S e gondolatok annyira felbőszíték, hogy haragosan elordítá magát:

- Agyonlövöm a pernahajdert...

- Kit? - kérdék egyszerre mind a hárman.

- Azt az íródeákot, aki... Azaz, hm... hm... Csak úgy elgondolkoztam valamiről. No, semmi baj. Hát benneteket mi az ördög hozott ide?

Ezékiel bácsi azzal a furfanggal élt, miszerint ő kezdett csodálkozni rajta, hogy a jelenlevőket itt látja.

- Mi bizony a sógor urat kerestük. Rosszabbat gyanítottunk, hanem hála istennek, csak egy kis betévedés történt a verembe. Hahaha! Katonadolog az. Iszunk rá egyet.

Még az Attila gyerek is nevetett.

Harcsa bácsi neheztelve húzogatta fel vastag ősz szemöldeit.

- Micsoda betévedés? Kikérem magamnak. Én mindent megfontolva teszek. Eszem a hét csillagját! Azt én magam is úgy akartam. Engem ne blamérozzon senki.

Ilyen szavak után természetesen mindenki meggyőződött, hogy Ezékiel bácsi maga akarta, hogy a verembe pottyanjon... Nem volt kedve hazafáradni abban a cudar esős időben, másrészt pedig egy kis tréfát akart megreszkírozni, hadd törje fejét hollétén két benyakalt útitársa.

Ezzel a merész fillentéssel újra vissza volt állítva a féltékenyen őrzött auktoritás. Egy kis hencegés száz malőrt takar be. Legalább az olyan ember szemében, aki, mikor arcát és szemeit befödi a tök leveleivel: mert ő senkit sem lát - azt hiszi -, őt sem látja senki. Csak felülkerekedni kell tudni az embernek. Ez a legfőbb bölcsesség.

Ezékiel úr egészen szokott kedélyhangulatába törődött afeletti örömében, hogy a Pilászi szavait derekasan lecáfolta. Kivévén az utolsó mondatot. »Iszunk rá egyet.« Ez alapos föltevés. Azért hagyta megcáfolatlanul. Ezt már maga is »igazán« úgy akarta.

S ennek okáért nem a falu, hanem a pince felé irányozták lépteiket.

Útközben a miniatűr-Niagara habjaiban lemosta a sarat ábrázatáról Ezékiel bácsi.

Mikor megmosdott, kikereste kabátja zsebében a zsebkendőjét - törülközőnek.

Keresés közben kezébe akadt a sok összegyűrt papiros: a szentpéteri szerződés számtalan borítéka.

Ijedten kezdett markolászni köztük.

Ott volt mind, a selyem ruhadarab, az itatós papiros, a cigarett-papiros, a viaszkosvászon... hanem maga a szerződés nem volt sehol.

Elsápadt s reszkető keze kiejté az irományokat.

Kubacsek, Pilászi és Attila megdöbbenve néztek a sápadt, remegő, kétségbeesett alakra.

- Mi történt?

Ezékiel bácsi nem szólt semmit, csak ökleit szorította össze és fenyegetve emelte az ég felé. Arcára iszonyú fájdalom sötét betűi voltak írva.

Azután odatántorgott a pincéhez, szótlanul kinyitotta az ajtót, húzott egy lopótökkel a legtüzesebb óborból és megitta egy hajtásra maga.

És még ekkor sem szólt semmit, hanem leguggolt a pince torkában a földre és nézett egy félóráig merőn, mogorván a semmibe. Senki sem merte megszólítani. Tudták, hogy nagy baja történt. Ösmerték már a természetét. Hadd kérőddzék egy darabig a saját fájdalmán, akkor majd könnyebben emészti meg.

Félóra múlva csakugyan elkezdett működni a bor hatása, öreg urambátyám sötét vonásain valami olyan bágyadt, szánalmas derű ömlött el: félig részegség, félig őrülés volt az.

Felkelt, odalépett Attilához és gyöngéden megsimogatta haját.

- Hol az a puska, édes fiam, melyet levittem magammal a verembe?

- Az? Alkalmasint bennmaradt. Majd kivesszük hazamenet.

- Helyesen. Ki kell venned és meg kell őrizned örök emlékül, mert az a puska nagyot szólt ez éjjel. Nem hallottad?

- Nem.

- Pedig azt meg kellett volna hallania a burkus királynak is, meg kellett volna rázkódnia a földnek, le kellett volna szakadnia a mennyboltozatnak... mert én abból a puskából az éjjel levegőbe lőttem ki új kastélyunkat.

- Hogyan? - kiáltottak fel rémülten.

- Úgy, hogy begyűrtem a szerződést fojtásnak.

- Szent isten! Igazán?

Attila majdnem összeroskadt a veszteség fájdalmas érzetének súlya alatt, Pilászi kezét tördelte, Kubacsek meg úgy tolmácsolta gyászát, hogy elfelejtette elvenni szájától az ahhoz függőleges vonalban helyezett lopótököt.

Ezékiel bácsi az általános rémületnek közepette hideg szánalommal nézett végig rajtok és mosolyogva mondá:

- Ugye, gavallér-vonás volt tőlem?...

Azután lassan utánatette:

- Nagylelkű akartam lenni.

Majd az égre nézett fel s tenyerével olyan mozdulatot tőn, mintha a felhőknek integetne valamit, mintha beszélne hozzájok... Azokhoz a felhőkhöz, melyek felcsókolták azt a drága füstöt, mely a szerződésből lett, mikor kilőtte. Most már ott van az egész kastély tizenhárom szobástól, mindenestől a levegőben. Tessék utána sétálni. Na... csak jó helyen van az ott is. Legalább nem kell érte fizetni házadót.

Ezékiel bácsi megrázta vén szürke fejét, egyet köhintett, aztán mintha kisebb gondja is nagyobb lenne a szerződés tönkrejutásánál, mintha ő maga is úgy akarta volna azt - vidáman kiáltott fel:

- Most pedig beszéljünk másról és térjünk napirendre. Igyunk.

De ez az erőltetett heroizmus csakhamar fölemészté erejét, egyre halványabb, kékebb lett arca, fogai vacogtak, tagjai reszkettek. Végre nem tagadhatta, hogy rosszul érzi magát. Alkalmasint nagyon átfázott ez éjjel. Ez a baja. Más semmi.

Kocsin kellett hazavitetni.

Otthon ágyba fektették, melegített árpával tömött zacskókat raktak gyomrára, de Ezékiel bácsi csak nem lett jobban, hánykódott, nyögött egész éjfélig, összebeszélt mindenféle bolond dolgokat, minőket csak a lázas agy gondolhat ki: kérte körülötte virrasztó barátait, hogy ne temessék el, hanem égessék meg a testét... hadd legyen belőle füst és pára... hadd legyen belőle felhő... Olyan felhő, amelyikből boreső lesz... Aztán neki más komoly funkciója is van a felhők között. Ott lebeg szép új kastélya... innen is látja ő azt... odaadta haszonbérbe a holdnak... de most már maga akar beleköltözni.

Éjfél után egy órakor vizet kért.

- Nagyon rosszul van - sóhajtott Pilászi. - Minden nemes szokásából kivedlik.

Két óra felé pipát kívánt.

Pilászi örömteljesen kiáltott fel:

- Javul!

S azzal megtömte neki a nagy kupaktalan selmecit a leggyöngébb muskotály dohányból.

Ezékiel bácsi szippantott belőle egy-kettőt, aztán letette az asztalra. Erős volt neki a dohány, nem ízlett.

Végre még egyszer fél könyökére emelkedett s suttogó hangon mondá:

- Adjatok még egy pohár vizet.

Attila vitt neki egész korsóval.

Nagyot húzott belőle, kezeit szétterjeszté, szemeit, becsukta, egyet sóhajtott és - meghalt.

Elköltözött új kastélyába a föld alá, ahol nem veszi mesterségének körömfeketényi hasznát sem, ahol nem fog perelni senkit, s őt sem fogja perelni senki, ahol a prókátor is csak olyan csöndes ember, mint a néma barát. Elment, hogy soha vissza ne térjen, mert hát... hiába... az ő élete össze volt nőve azzal a bolondos kontraktussal. Az elment, ő is elmegy. Minek is maradna itt? Elvesztette a szentpéteri pört ítélet nélkül... Makacssága megtört. Hagyta magát elegzekválni a halálnak, mert nem tehetett okosabbat. Ez ellen a végrehajtás ellen nem adhatott be appellátát sehova. Meg kellett benne nyugodnia.

Csak Pilászi mondá nagy keserűen:

- Már én csak annak mondója vagyok... hogy a víz ölte meg szegényt.

»SRAMKO BÁCSI«

1872

Csupa négy lábú emberek, azaz: egyik sem nagyobb négy lábnál. Azért nevezték el őket »Kolibri-családnak«. A leányok még kisebbek, mint a fiú; ha cipőikről lenyesegetné az ember a magas sarkat, a fejről pedig a búbos »chignont«, górcsövön volna őket kénytelen nézi, - ha ugyan valakinek lenne akkora bolond passziója, hogy őket nézegesse.

Pedig már nem mai leányok: az édesanyám még rövid ruhát hordott, mikor bálozni kezdtek. Azon hitben kezdtek pedig bálozni, hogy ők lesznek a bálkirálynők; hanem hát igazságtalan a világ! irigy lánybarátnőik összebeszéltek a fiatalemberekkel, hogy a Poroszy-kisasszonyokat nem kell táncba vinni: hadd áruljanak petrezselymet.

A Poroszy-lányok minden új bálon megpróbálták, hogy ki nem hűlt-e azóta a világ irigysége. Hanem a világ irigysége nagyon izzó volt, nem hűlt ki soha. A Poroszy-kisasszonyok sohasem lehettek bálkirálynők.

Pedig az ő nagy hiúságuk tükre azt mondta: nekik van a legbájolóbb arcuk és a legdélcegebb termetük. Hogy valamivel kisebbek a többieknél, az csak előnyükre szolgál: ami kicsi, az hercig.

A legidősebbet Kamiliának hívták. A keresztanyja nagyon pazarló lehetett, mikor ilyen nevet vesztegetett rá; no, de nem került pénzébe, van a naptárban elég. Kamilia barna volt, mint az éjszaka, minden fekete volt rajta, még a fogai is (persze akkor, mikor még voltak), csak az orra vörös és a szeme szürke.

A másik testvér Viola volt, halavány, sovány teremtés, nagy, kidülledt kékes szemekkel, átlátszó arcán kidudorodást képeztek a dagadt kék erek, az orrának az a tulajdonsága volt, hogy nagyon nagynak látszott.

A harmadiknak pisze orr jutott osztályrészül, de azért mégis ő volt legszebb a Poroszy-kisasszonyok közt. Nagyon szépen tudott mosolyogni. Igazi eleganciával. Bágyadtan beszélt mindig, mintha ki volna fáradva, de azért szavaiban sok volt a szellemdúsból és pikánsból. Ez a vegyülék képezte társadalmi műveltségét. Aztán az arca sem volt rút, egy kis kósza himlő egészen megszépítette harmadéve. Egyébiránt Rózsának hítták.

Mind a három virág volt, csak kertészlegény nem akadt hozzájok.

És ennek sem volt más oka, mint a gonosz, az irigy világ!

Ott vannak például az Egérdy-lányok, a szép termetű Ilonka, meg a kis fekete Nellike, hiszen az igaz, hogy elég csinosak, de azért mégis mint irigykednek a Poroszy-kisasszonyokra; udvarlóik előtt annyira ócsárolják, élcelik őket, hogy aztán azok a bolond fiatalemberek, még ha a szívük hangosan dobog is a Poroszy-kisasszonyokért, nem mernek oda járni a világ nyelve előtt.

De csak hadd járjon másüvé a fiatalság, hadd koptassa másoknak küszöbét, hadd bolondozzon, enyelegjen a kacér szüzecskékkel, azért ha komoly házasságra kerül a dolog, tudom, rátalálnak a Poroszyék házára is!

Az ezüst ezüst marad, még ha nincsen is forgalomban, s mikor választásra kerül a sor, oda sem néz mellette a rézkrajcárnak senki...

Hanem hát olyan gonosz idők jártak, hogy az ezüstöt senki sem akarta beváltani, akár ott ehette a penész. A Poroszy-lányokat minden áldott farsang meghagyta a másik farsangnak.

A »Pester Lloyd« hirdetései, a mindenféle titkos kiházasító intézetek, a Pompadour-paszta, rizspor, rezeda-olaj nem használtak körömfeketényit sem.

Most már az élcek is megszűntek. A kor tiszteletre méltó és nem szabad kigúnyolni a fiatalságnak, a Poroszy-kisasszonyok elérték a tisztes kort, s ez elég ok a meg nem szólásra a társadalmi fogalom szerint, a társadalom pedig nagy úr, akivel nem jó kikötni.

Csak az Egérdy-lányok nem hagyták abba a csipkedő elménckedést.

Ők a nagy urakban is csak rabszolgákat látnak, akik nekik tömjéneznek; előttük nincsen nagy úr. Ők fumigálják a társadalmat. Azért is gúnyolni kell a vénlányokat, minek születtek olyan csúnyáknak és olyan régen...

Engem is a kis Nellike vett rá, hogy írjam meg a »Kolibri-család«-ot versben; hanem én azért sem engedelmeskedem, amint méltóztatik látni, mert csak prózában írom le - novellának.

Ott laktak az Apáca utcában, egy földszinti bérházban. Nagyon csendes, elhagyott utca volt, melynek az egyik vége kivezette az embert a városból, a másik pedig bevezette a temetőbe. Fiatal ember sohasem fordult meg ez utcában, kivált mióta az öreg uzsorás Jebuzeus, ki Poroszyék tőszomszédságában lakott, azt a bolondot tette, hogy adósai elől megszökött a másvilágra.

Ettől tanulhatnának becsületet a hitelezők!

A három Poroszy-kisasszonynak csupán egy szobája volt, a többi három szobát a »papa« és fivérök, Kálmán foglalta el, ki nagy »zseni«-nek tartotta magát és a prókátorsággal foglalkozott. Néhány rossz cikket írt a »Haza« esti lapjába, melyeket a szerkesztő valahol hátul a »Nyílt Tér«-ben nyomatott ki, s melyek Poroszy Kálmánnal elhitették, hogy ő lángelme, ki hivatva van országokat mozgatni. Fumigálva beszélt minden nagyságról: Anglia alkotmánya nem ért neki fa-garast sem, a »Code Napoléon« merő ostobaság, dr. Neruda híres beszéde fércmű volt előtte. Csak egy okos embert ismert: maga magát.

De mi - szerencsére! - ismerünk még több okos embert is.

Ott van például a kétdiplomás férfiú: Zemák Sámuel, ügyvéd és okleveles állatorvos.

Ezen a néven azonban senki sem ismerne rá. Az ő igazi titulusa »Sramko bácsi«. Ő maga is így szokta magát aláírni, még mikor a peres iratokat is »szignálja«, ami különben nagyon ritkán történik, mivel Sramko bácsinak évenkint egy pörénél alig van többje, az is rendesen valami olyan desperátus ügy, mellyel a perlekedő klienst minden »renomirt« irodából kidobták, s melyet aztán az elvisz Sramko bácsihoz: hadd mulassa rajta magát a jó ember esős délutáni napokon, mikor a korcsmába nem lehet elmenni, - hadd veszítse el emberséggel, aztán hadd szidja három hónapig a törvényszéket, amiért nem volt annyi becsület benne, hogy ezt a csip-csup pert neki »lazsírozta« volna.

Állatorvosi tudományával még kevesebbet keres a jó Sramko bácsi. Mondják ugyan, hogy valamikor az ötvenes években kigyógyított egy beteg vizsla-kutyát, de az is úgy hálálta meg tudományát, hogy az operáció alkalmával kegyetlenül megharapta jobb kezét.

No, de ilyen a világ is!

A tudományt nem becsüli semmire sem, a hazafiúi érdemnek oda sem hederít.

Szegény Sramko bácsi valamennyi tisztújításon megbukott mindig. Akart már lenni szolgabíró, tiszti ügyész, ülnök, és mégsem lett meg semmi.

Pedig hát odahaza, a nagy festett »sifonír«-ban két rendjel álmodozik arról a dicsőségről, melynek ők néma képviselői; az egyiket a magyar forradalomban mint honvédkapitány kapta »hű szolgálatai fejében«; a másikat mint »Bach-szisztémbeli« hivatalnok, szinte »hű szolgálatai fejében«.

Egy kolosszális ellentmondás.

Más embert ilyen rendjelekkel 61-ben »eltemettek« volna, 64-ben feltámasztottak volna, 65-ben főispánná neveztek volna, de Sramko bácsi olyan alak, kinek nem veszik rossz néven a »schwarz-gelb« medáliát, és nem róják fel dicséretül az ezüstkoronás érdemkeresztet.

Ki tudja, miért kapta őket?

Talán csak úgy véletlenül jutott hozzájuk, valami elesett bajtársa kabátjáról vette le a forradalmi csatákban az egyiket, s talán nagyon alázatosan kezet talált csókolni valami excellenciás nagy úrnak, azért kapta a másikat!...

Sramko bácsi nem árt, nem használ a légynek sem. Igazi szelíd gyámoltalan tót ember »Trencsin országból«, kinek tej foly az ereiben, hanem az is aludttej - vér helyett.

Pedig milyen emberevő marcona alak, az ember azt hinné, hogy egyenesen hadseregek élére van teremtve: egy ölnél magasabb termet, majesztetikus fő, torzonborz, gesztenyeszín bajusszal és szakállal, égbe vágyakozó sörtehajjal. Egyebe nem is vágyakozik az égbe, csak a haja.

Hanem arra mégis nagyon büszke volt, hogy ő a legnagyobb szál ember az egész vármegyében, aki képes megfélemlíteni egy egész csoport embert puszta megjelenésével ott, ahol nem ismerik, aki legkompetensebb egyéniség arra, hogy követválasztáskor legmagasabbra emelje a megválasztott képviselőt, s aki annyira megtetszett a felséges udvarnak, hogy be akarták szerződtetni »gödöllői kapusnak«.

Ebben a megtiszteltetésben sem részesül ám holmi bolond ember!

Ott állni őfelségeik kapuja alatt, nagy tuhutum medvebőr-kalpagban, sujtásos hosszú bundában, arany buzogánnyal kezében, odatartozni őfelségeik udvarához, nyájas mosolyokat s gazdag borravalókat fogadni el az excellenciás uraságoktól, csintalankodni a pajzán udvarhölgyekkel, elringatni térdein a trónörököst, ki odafutkározik majd a »kapus bácsihoz« hallgatni érdekes meséit Trencsin vármegyéről, Trencsin vármegyének híres »restórációiról«.

Biz az nem tréfadolog! Nem minden mihaszna embernek való méltóság az! Hanem Sramko bácsi mégsem foglalta el, nem tudott megválni attól a megszokott kisvárostól, mely jelen beszélyem színhelye.

Olyan ismerős, olyan kedves ott neki minden...

Az egyetlen hosszú, szűk utca, a makacs pocsolya a közepén, melybe éjfél óráiban hazaballagó, »Náci«-nál elmaradt halandó be-betéved, az egyszerű falóca a Karpalovics-bolt előtt, melyen oly jóízűen el lehet beszélgetni Flóris bácsival, Feri esküdttel, Haragh Sándorral; a Schmidl-sörház hol a »kuglizó« hajlásait úgy ismeri már, mint a tulajdon tenyerét; a »Kör«, melynek ő a fizetéstelen ügyvéde, ahol úgy grasszálhat, mint otthon, habár három évi tagsági díjjal van is hátrálékban.

Aztán a világ minden hivatalánál többet ér egy kis vasárnap délutáni kalábriász, amit garasban játszik Flóris bácsival és az öreg Poroszyval.

Csak hadd legyen gödöllői kapus akárki!

Hat-hétezer forintja van a takarékpénztárban, a penzió jár rendesen, aztán hébe-hóba egy-egy »jó ködmön« is vetődik az ügyvédi irodába... hát legalább cseppen, ha nem csurran, - szegény ember elél a kevésből is, ha a mindennapi kenyérhez nem jut is mindig pecsenye.

Aztán Sramko bácsinak van egy harmadik mestersége is, a - balekfogdosás.

Erről ugyan nincs diplomája, hanem azért ezt érti legjobban mégis.

Odadörzsölődik hetivásárra bejáró galant falusi emberekhez, nyájaskodik, hízeleg nekik, együtt eszik, iszik velük, aztán ha fizetésre kerül a sor, kifordítja mind a nyolc zsebét, hogy elmondhassa szokott tót dialektusával: »Nincsen pinz, megdöglött pinz, fizesil irtem, baratom.« A galant emberek ismerik már Sramko bácsi természetét, egy darabig kötődnek vele, aztán kifizetik a kontóját. Jól esik neki, szegénynek a - potya.

Egész életében ezt az egy dolgot szerette szenvedélyesen.

Mikor egyszer két helyre hítták meg egy napon ebédre, majd megrepedt afeletti bosszúságában, hogy kétfelé nem repedhet; a koronázási ökörsütés és tengernyi potyabor hírére gyalog jött fel Budára 67-ben, hol is rémítő kalandokon ment keresztül; majd a koronázási posztóból akart volna egy lajblira valót bekörmölni öreg gazdasszonya, az istenfélő Mácsikné számára, majd a pénzzel hajigálkozó miniszter után iramodék - - - és csak a jóisten őrzötte, hogy holtra nem taposták novellám címét.

Még egy másik dolog is volt, amit Sramko bácsi nagyon szeretett: a pénz. Mintha csak egyenesen rá csinálták volna azt a példabeszédet: »Egy garasért kifutna a világból.« A pénz volt örök ábrándja. Mikor végighasalt otthon a kopott kanapén (melyen költői rendetlenségben volt elszórva a Koller contra Kumliczki-pör, Sramko bácsi egyetlen folyamatban levő ügye), két óra hosszáig is elmerengett holmi bolondos mesés gondolatokon, melyekkel szép tarkára kistikkelte a saját jövője titkát takaró lepedőt... millióit neki hagyományozó amerikai nagybátya, »terno«, »haupttreffer« képezték szellemdús merengését, folytonosan azzal a hittel táplálva regényes lelkét, hogy őbelőle még gazdag ember lesz valaha...

Ez a hit volt éltetője, ezzel feküdt, ezzel kelt, ez vigasztalta szomorúságában, ez édesíté meg élete cukortalan feketekávéját.

Ifjúsága első éveiben valami véletlen szerencsét gondolt nyakába szakadni: beleszeret Rothschildnak valamelyik unokahúga - ha van..., százezer forintos tárcát talál valahol, - egyszóval ilyesmiről ábrándozott.