Tira Nael – A tékozló fiú

©Tira Nael, 2023

Közreműködők: Hajnal Kitti, Sophie Anne

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/tira.nael.write/

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

QueerBooks Válogatás

https://www.facebook.com/queerbooks.valogatas

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-82236-8-3

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scott egyetlen dologra koncentrál: a túlélésre. Nincsenek céljai, nincs munkája, a családja épp csak megtűri a szülői házban. A fiú javarészt az utcán él, alkalmi kalandokból fedezi az egyéb szükségleteit, rég elvesztette a motivációját, hogy változtasson a helyzetén. Aztán találkozik egy férfival, akiről hamarosan két dolog derül ki: az egyik, hogy az apja új főnöke, a másik, hogy nem hajlandó lemondani Scottról, bármennyire is tiltakozik a fiú.

Köszönetnyilvánítás

A történet első felvonása annak idején a Merengő Kívánság Üst játékára íródott, hálás köszönet az ötletért Nasunak. Aztán kénytelen voltam folytatni, mert Blythe-nak és Scottnak még volt mondanivalója :)

Hálás köszönet mindenkinek, aki bármilyen módon bábáskodott az elkészülésnél, valamint az e-book megszületésénél, a teljesség igénye nélkül:

Kittinek, Vikinek, Spohie-nak, Juditnak.

Köszönöm, hogy vagytok nekem!

És köszönöm neked is, kedves Olvasó, aki bizalmat szavazol ennek a történetnek, remélem, élvezni fogod!

Első felvonás

Legalább a dugást élvezte, és ez már önmagában is több volt, mint amit Scott általában elmondhatott a napjairól. Ilyenkor egyetlen dolog zavarta, hogy haza kell mennie. Ugyan már, hova haza? Azt a helyet, ahol többnyire álomra hajtotta a fejét, már tizenhárom éves kora óta nem nevezhette az otthonának.

Összehúzta a vékony dzseki cipzárját. Néhány órája a napsütés még kellemesen melegítette a levegőt, de ilyenkorra lehűlt az idő, ráadásul a szél is feltámadt. Lassan fel kell vennie egy vastagabb pulcsit, bár egy télikabátnak jobban örülne, de arra nem telik. Végül is, ez lesz a harmadik tele, amit ezzel a kabáttal vészel át, és eddig megúszta komolyabb betegség nélkül. Ahhoz pedig nem volt pofája, hogy megkérje a szüleit, vegyenek neki egyet.

Tompán kongtak a léptei a kihalt utcán, felverve az éjszaka viszonylagos csendjét. Olykor elhúzott mellette egy-egy autó, a szél bántó zizegésre késztette az elsárgult leveleket, a hideg a csontjáig hatolt. A ritkán álló utcai lámpák halvány fényében minden zajra összerezzent, még úgy is, hogy ismerte ezeket a zajokat. Évek óta csinálta már ezt, többnyire az éjszaka közepén tartott a kis külvárosi ház felé.

Jobban szerette a belvárost, ott még hajnalban is zajlott az élet. Magához képest korainak számított az időpont, visszamehetett volna a bárba is, de az esti partnere alaposan lefárasztotta, így alig várta, hogy végre hazaérjen. Harmincas, öltönyös, jól szituált pacákok ritkán akadtak a horgára, így amikor mégis, azt ő is maradéktalanul kiélvezte. Mondhatni megbecsülte. Legalább akadt valami jó is az életében, a piáláson kívül.

Hangosan káromkodott egyet, amikor az ajtó előtt elgémberedett ujjai közül kicsúszott a kulcs. Szeretett volna minél hamarabb bejutni, mert nemcsak fázott, hanem éhes és szomjas is volt.

Boon, a család öreg juhászkutyája megemelte a fejét, mikor Scott belépett az előszobába. A kutya még mindig minden családtag elé kijött, és heves farkcsóválással üdvözölte őket, kivéve Scottot. Amikor kiesett az apja kegyeiből, még a kutya is elfordult tőle, pedig addig ő volt a legjobb barátja.

Igyekezett halkan közlekedni, bár ténylegesen nem fenyegette a veszély, hogy felébreszt valakit, a hálószobák az emeleten voltak.

Nem kapcsolt villanyt, a konyhában a kintről beszűrődő fényben is remekül tájékozódott. Kinyitotta a hűtőajtót: a felső polcon megtalálta a vacsoráját, a tányérban, amit csak ő használt. Úgy döntött, a kaját egy kicsit mégis későbbre hagyja, vagy az is lehet, hogy reggelre. Elővett egy poharat, és tejet töltött magának. Nem számított rá, hogy bárki ébren van, így összerándult, amikor kattant a villanykapcsoló, és a harsány fény elárasztotta a konyhát, majd az apja mély, dörmögő hangján elhangzott a kérdés:

– Hol voltál?

Scott ijedten fordult meg, kiöntve közben a tejet. A kérdést egyébként költői kérdésnek vélte, már nagyon rég nem számolt be róla, hol tölti az estéit és az éjszakái egy részét, és tudta, hogy valójában nem is kíváncsiak rá.

– Mit akarsz, apa?

– Szerezhetnél végre valami munkát.

– Keresek – vonta meg a vállát Scott. – De tuti nem azért maradtál fent, hogy ezt a fejemhez vágd.

– Holnap az új főnök jön vacsorára. Jó lenne, ha távol tartanád magad.

– Nyugi, apa, nem leszek láb alatt. Amúgy sem szokásom.

– Ma is elég későn mentél el.

– Ez igaz. Rendben, mikorra jön?

– Hétre. De anyád előtte megfőzi a vacsorát…

– Értettem. Időben el fogok tűnni. – Scott a mosogatóhoz fordult, hogy elmossa a poharát – neki nem volt joga otthagyni, mint másoknak a családból. Mikor végzett, papírtörölközőt tépett, gondosan eltörölte a poharat, visszatette a konyhaszekrénybe, aztán feltörölte a kiömlött tejet is. Nem hitte, hogy több beszélnivalója van az apjával, és nem is csalódott: mire végzett, és megfordult, a férfi eltűnt a konyhából.

Scott felsóhajtott. Még mindig az apja beszélt vele a legemberibb módon a családból, és bár jobbára ő is csak piszkálta, ez talán még mindig jobb volt, mint az anyja, aki évek óta szóra sem méltatta, vagy a bátyja, aki csak idióta, gusztustalan buziviccekkel kommunikált vele. A nővérével beszélt néha, de nehezítette a dolgát a távolság: a lány még azelőtt elhúzott egy másik földrészre, hogy ő elkezdte a középiskolát.

Megtűrték. És Scott valamikor elfogadta, hogy ez a sorsa, és nem tehet ellene semmit. Nem tudta, melyik pillanatban adta fel, arra emlékezett, hogy eleinte küzdött. Bízott benne, hogy a családja hozzáállása idővel, a kezdeti sokk elmúltával változni fog. Mert azt ő is elismerte, hogy az egyértelmű helyzet, amiben nem sokkal a tizenharmadik születésnapja után rajtakapták, kétségtelenül sokkoló erővel bírt, és azt is tudta, hogy a szülei nem lesznek boldogak attól, hogy meleg, de remélte, hogy egyszer majd elfogadják.

Akkor ébredt rá, hogy ez soha nem fog megtörténni, amikor az ötödik pszichológushoz vitték el, mert az első négy inkább a szüleit kezelte volna, mint az ő homoszexualitását, sőt a papnál is jártak vele, pedig sosem voltak sem templomba járók, sem túlzottan vallásosak.

Még valami átnevelőtáborba is be akarták dugni, de azt már nem tudta felidézni, ez miért hiúsult meg.

Pokol volt az az éve. Ahogy az azt követő többi is. A gimnáziumban ennek megfelelően pocsékul teljesített, hiszen folyton azt hallgatta, hogy az ilyenek aberráltak, perverzek, mocskosak, kiveti őket magából a társadalom, nem kellenek senkinek semmire, csak vén buziknak arra.

És persze, amikor rossz jegyeket kapott, azt is rögtön arra fogták, hogy meleg.

De nem ez volt a legszörnyűbb. Miután lebukott, az anyja csak gumikesztyűben nyúlt az evőeszközhöz és az edényhez, amit használt, a ruháihoz, amiket inkább elvitt a mosodába, mintha Scott valami fertőző betegséget terjesztene. De a legnagyobb arculcsapás mégis akkor érte, amikor az anyja az mondta, bárcsak elvetélt volna. Ezt persze nem neki szánta, de ő meghallotta, és akkor végleg összeomlott a világa.

Megtűrték. És a napok múltával Scott belenyugodott, hogy ez soha nem változik meg. Tizennégy éves korára megtanulta az elkülönítést: elvitte a ruháit a mosodába, elmosogatott maga után, és ügyelt rá, hogy amit használt, az ne keveredjen a többiekével.

Megtűrték. Etették és fedelet adtak a feje fölé, mert szülői kötelességnek tartották, de egyértelműen látszott, hogy nem szívesen teszik.

Amíg iskolába járt, kapott ruhát, azóta csak ritkán kért ilyesmit. Ha éppen dolgozott, adott haza pénzt. Az apjának, mert ő legalább nem csinált úgy, mintha Scott lenne az új pestis hordozója. A fiú néha elgondolkodott azon, miért tűrik meg egyáltalán a házban, egy légtérben, de nem mondták, hogy költözzön el, hogy fel is út, le is út, ő pedig nem érezte úgy, hogy érdemes lenne törnie magát.

Sodródott. Ahogy a szülei elvesztették benne a hitüket, úgy ő is elvesztette magában. Munkahelye talán már több is volt, mint az éveinek száma: sehol nem bírt néhány hétnél tovább megmaradni. Volt benzinkutas, autómosó, gyorséttermi dolgozó, kisegítő a postán, de a céltalanság, az ambíciók hiánya a munkáján is meglátszott, és előbb-utóbb mindenhonnan elküldték.

Az egyetlen hely, ahol otthon érezte magát, a buzibár volt, ahova járt. Ott soha senki nem éreztette vele, hogy mocskos vagy bűnös lenne, akkor sem, ha piált, drogozott vagy kefélt.

~~~***~~~

Scottot a fájdalom térítette magához, ahogy a nekitántorodott a szürke kerítésnek. Megállt, próbált nyugodtan lélegezni, hogy lecsillapítsa háborgó gyomrát.

Ezért utálta az ajzószereket. A hatásukat vitathatatlanul élvezte, de az azt követő fejfájás kikészítette.

Hat előtt ért oda a törzshelyének számító bárhoz. Még nem voltak nyitva, de Scott tudta, hogy Monroe úgysem engedi odakint fagyoskodni. Még kávét is kapott.

A nála is fiatalabb srác fél hét körül jelent meg, és szinte azonnal rávetette magát. Mindössze két italba, és alig fél órába került, hogy a bár pici mosdójának egyik fülkéjében kössenek ki.

A srác úgy esett neki, mintha hónapok óta éhezne, pedig Scott kizártnak tartotta, hogy egy ilyen szexi pasinak ne lenne valakije, vagy módja egy kiadósat kefélni egy jóval megbízhatóbb partnerrel.

Scott nem gondolkodott, mikor a srác felajánlotta a pirulát, bár pontosan tudta, mi lesz a hatása, de a túlfűtött, felajzott hangulatban ő is azt akarta, hogy minél gördülékenyebben menjenek a dolgok.

A srác úgy markolta a farkát, hogy Scottnak az a benyomása támadt, jobban élvezi azt, hogy az ujjai közt lüktet, mint azt, hogy megdughatja.

Gyors volt, talán negyedóránál többet sem töltöttek odabenn, de már a végére múlóban volt a kábszer hatása, és jelentkezett a fejfájás, a nehéznek érzett szívverés, a gyomorgörcs. Scott alig várta, hogy a srác végezzen, és lehet, egy kicsit durván zavarta ki, de mégsem hányhatott előtte. Mert az intenzív fejfájás mindig ezt váltotta ki belőle.

Mikor az első roham végeztével visszament a pulthoz, a srác mosolyogva kérdezte, hogy megismétlik-e valamikor. Igyekezett ő is mosolyogni, amikor igennel felelt, de az italát már nem hajtotta le, csak gyorsan elköszönt. Még mindig környékezte a rosszullét, és érezte, hogy haza kell mennie, mert mégsem töltheti az egész éjszakát a bár mosdójában, ráadásul abban a pillanatban a saját ágyára jobban vágyott, mint bármi másra.

Lassú léptekkel indult tovább. Már csak ötpercnyit kellett sétálnia, a háromsaroknyi utat azonban majdnem tíz percébe telt megtenni. Tudta, hogy korán van, kilenc óra sem múlt, és a főnök még biztos náluk van, ő pedig megígérte, hogy nem lesz láb alatt. De szüksége volt a saját szobájára, ahol békében kiheverheti az estét.

Nem fog zavarni, csak feloson az emeletre, észre se fogják venni, hogy ott van. Majd csendben megy be az ajtón.

Persze nem ő lett volna, ha úgy sikerül, ahogy elképzeli. A kulccsal ezúttal fennakadás nélkül boldogult, de az ajtó hangos döndüléssel csapódott be mögötte.

Scott elfojtott egy káromkodást. Nem is reménykedhetett benne, hogy nem vették észre, és szégyellte magát, hiszen megígérte. Az apja nem szívesen látta otthon, amikor vendégeik voltak, a családi ünnepekről is kitiltották. A férfi nem akarta, hogy a rokonok szembesüljenek az életmódjával – mintha a homlokára lenne tetoválva, hogy buzi –, így inkább azt hazudta, hogy Scott tanul vagy dolgozik.