Sarah Morgan

Gyere hozzám karácsonykor!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: A Wedding in December (Harlequin Books)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

ISBN 978-963-540-360-8

- Borító: Barczag Andrea

- Kép: Shutterstock

MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Manpreet Grewalnek, aki az élet

minden területén inspirál

Maggie

Hajnali három lehetett, amikor Maggie-t a telefon éles hangja riasztotta fel jól megérdemelt álmából, mire rögtön eluralkodott rajta az aggodalom: biztos valami baj történt. Lelki szemei előtt szörnyűbbnél szörnyűbb képek peregtek le: halál, gyógyíthatatlan sérülések, rendőrök, mentőautók… Ködös aggyal és zakatoló szívvel emelte föl a készüléket egy ingatag könyvkupac tetejéről. A kijelzőn álló név nem nyugtatta meg – kisebbik lánya mindig is hajlamos volt bajba keveredni.

– Rosie? – A villanykapcsolóért tapogatózott, majd felült az ágyban.

Az elalvás előtt olvasott könyv nagy puffanással a földre esett, szétrepítve a csinos halomba rendezett karácsonyi üdvözlőlapokat, amelyeket előző nap kezdett el megcímezni. Egy havas fákkal teli tájkép volt a hátoldalukon, noha a faluban már legalább egy évtizede nem esett hó az ünnepekkor. A családdal gyakran viccelődtek: még jó, hogy White a vezetéknevük, mert másképp soha nem lenne fehér a karácsony.

– Történt valami baj? – kérdezte, és magára húzta a takarót.

Állandó csalódottsággal töltötte el és meg is ijesztette a közte és Rosie között lévő hatalmas távolság. Még ha baj történt is, hogyan tudna neki innen segíteni? Miért is nem folytatta a lánya inkább itthon a tanulmányait? Oxford alig pár mérföldre esett tőlük, és Rosie amúgy is ott szerezte meg az alap- és a mesterdiplomáját. Maggie akkoriban csak úgy sütkérezett a lánya közelségében. Rengeteget sétáltak együtt a macskaköves utcákon, az ősrégi épületek között és a christchurchi réteken, amelyeket minden tavasszal aranyba borított a rengeteg nárcisz. A lustán hömpölygő folyó mentén bandukolva figyelték az evezősöket, néha tapssal és lelkes kiáltásokkal biztatva őket. Maggie titokban azt remélte, hogy ezek a mesés évek sosem kell hogy véget érjenek, de miután Rosie befejezte a mesterképzést, egy amerikai egyetem teljes körű ösztöndíjat ajánlott fel neki, amennyiben a lány az ő doktori programjukat választja.

El sem tudom hinni, anyu! Amikor megkapta a hírt, Rosie körbetáncolta a nappalit, hosszú haja csak úgy repült körülötte. Addig pörgött-forgott, amíg végül Maggie is beleszédült a látványba. Büszke vagy rám, ugye?

Maggie legalább annyira aggódott, mint amennyire büszke volt, de persze az előbbit jó szülőhöz méltóan eltitkolta. Ő is tisztán látta, hogy ilyen fantasztikus lehetőséget nem lehet visszautasítani, mégis a lelke mélyén kicsit azt kívánta, bárcsak Rosie nemet mondana. A lánya a fészekből kirepülve az Atlanti-óceánt is átutazta, Maggie-nek pedig nem maradt más, mint az e-mailezés, a Skype és a telefonbeszélgetések, amelyek nem igazán töltötték be az utána maradt űrt. Ilyenkor, az éjszaka közepén különösen érezhető volt a hiánya. Lehetséges, hogy még csak négy hónapja költözött el? Mintha évek teltek volna el az óta a tikkasztóan meleg nyári nap óta, amikor elbúcsúztak egymástól a reptéren.

– Az asztmád? Csak nem kórházban vagy? – Ha így volna, még csak meg sem tudná látogatni! A szorongás és az aggodalom Maggie állandó társául szegődött.

Ha az idősebb lánya, Katie költözött volna külföldre, az talán kevésbé viselte volna meg. Katie megbízható és megfontolt volt, na de Rosie? Kalandvágyó és szeleburdi.

– Nem vagyok kórházban, nyugi! – Maggie csak ekkor figyelt fel a háttérből átszűrődő zajra: a vidám kurjongatás és nevetés hangjaira.

– Veled van az inhalátorod? Kicsit mintha fulladnál.

A hang rossz emlékeket idézett fel – Rosie kiguvadt szemmel, kékesre színeződött ajkakkal, ahogy az összeszűkült légútjaiban sípolt az a kevéske levegő. Maggie remegő keze, amellyel alig sikerült tárcsáznia a segélyhívó számot, és a színlelt nyugalom, amellyel a lányához beszélt.

Sok gyerek kinövi az asztmát. Rosie nem nőtte ki. Az egyetem alatt is előfordult párszor, hogy inhalátor nélkül ment bulizni, és pár óra tánc után kifulladt. Ezek az esetek is ugyanilyen, hajnali telefonhívásokat eredményeztek, Maggie pedig minden egyes alkalommal útra kelt éjnek idején, hogy a lánya mellett lehessen a sürgősségin. Már amikor értesítették egyáltalán… Maggie biztos volt benne, hogy a mentő nélkül is megoldható helyzeteket Rosie nem kötötte az orrára.

– Azért vagyok kifulladva, mert mindjárt szétrobbanok az izgalomtól. Huszonkét éves vagyok, anyu, mikor fogsz végre leállni az aggodalmaskodással?

– Őszintén? Soha. Nekem aztán édes mindegy, hány gyertya van a születésnapi tortádon, a gyerekem vagy, és kész. Honnan hívsz?

– Dan családjánál vagyunk, Aspenben. Velük töltöm a hálaadást, és képzeld, hatalmas hírem van! – Itt egy pillanatra elhallgatott, és Maggie pohárcsörgést és a lánya csilingelő nevetését hallotta, amely éles ellentétben állt az őt körülvevő sötét és csendes kis szobával.

Az asszony nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon.

Hideg fuvallat érte a bőrét, úgyhogy felállt, hogy megkeresse a köntösét. A Lonc lak kívülről idilli látványt nyújtott, de rettentően huzatos volt. Ugyanaz a légáramlás, amely augusztusban áldásnak érződött, novemberben már jégkockává fagyasztotta az ott lakókat. Maggie tudta, hogy mindenképp kezdenie kell valamit a szigeteléssel, mielőtt egyáltalán fontolóra vehetné az eladást. Félő, hogy a középsúlyos fagyási sérüléseket az elbűvölő történelmi hangulat, a falakra felfutó rózsaindák, de még a falu menti erdőre nyíló kilátás sem ellensúlyozta volna.

De az is lehet, hogy nem a ház hideg, csak benne fagyott meg a vér a hirtelen telefonhívástól és a lánya szavaitól.

– Mi történt? Miféle hír? Úgy hangzik, mintha valami buliban lennél.

– Dan megkérte a kezem! Csak úgy, a semmiből. Vacsora után mindannyian elmondhattuk, miért vagyunk hálásak az idén, és amikor ő volt soron, egyszer csak fél térdre ereszkedett, és… anyu, összeházasodunk!

Maggie úgy huppant le az ágy szélére, mintha fejbe kólintották volna, feledve huzatot és köntöst.

– Összeházasodtok? De hát Dan és te alig pár hete vagytok együtt…

– Pontosan tizenegy hete, négy napja, hat órája és tizenöt perce! – vágott a szavába Rosie. – Várj, most már tizenhat, vagyis nem, tizenhét – nevetett, Maggie pedig próbált vele nevetni. Mégis mit mondhatna?

– Az nem túl hosszú idő, drágám – nyögte ki végül.

Mennyire jellemző mindez Rosie-ra! Mindig is az ösztönei vezérelték, azt tette, ami épp eszébe jutott, vagyis általában egyik szenvedélyből a másikba vetette magát teljes mellszélességgel.

– Annyira jó érzésem van az egésszel kapcsolatban, hogy el sem tudom mondani! Ennek így kellett történnie. Ha valaki, te biztosan meg fogod érteni, hiszen apuval ti is pont ugyanilyenek voltatok!

Maggie a falon éktelenkedő nedves foltot bámulta. El kell mondanod neki az igazat!

Az ajka megmozdult, de nem jött ki hang a torkán. Érezte, tudta, hogy nem ez a megfelelő pillanat. Már hónapokkal ezelőtt be kellett volna vallania az igazat, de túlságosan gyáva volt.

Ebben a percben biztosan nem rukkolhat elő a hírrel, hacsak nem akar ő lenni az, aki tönkreteszi a lánya örömét.

Még csak azt sem mondhatja Rosie-nak, hogy túl fiatal a házasságra. Maggie ugyanis pont ennyi idős volt, amikor Katie, az idősebbik lánya megszületett. Vagyis akkor ő lenne az az ember, aki vizet prédikál, és bort iszik. Vagy inkább a bölcs, akiből a hosszú évek tapasztalata beszél?

– De hisz épp csak most kezdted el a doktori képzést!

– Na és? Azt nem akarom félbehagyni. Attól, hogy férjhez megyek, még folytathatom a tanulmányaimat, nem? Sokan csinálják így.

Erre már végképp nem tudott mit mondani az asszony.

– Hát ez igazán… szóval csodálatos. Nagyon örülök a boldogságodnak. – Vajon eléggé örömteli a hangja? Újra próbálkozott. – Juhú!

Azt gondolta, az anyai lét legkomolyabb nehézségeit már maga mögött hagyta, de mint kiderült, vár még rá néhány meglepetés. Rosie jó ideje nagykorú már. Joga van dönteni a saját életét illetően. És jogában áll hibákat elkövetni.

– Tudom, hogy ez gyors egy kicsit, de biztos vagyok benne, hogy ugyanúgy fogjátok szeretni Dant, mint én. Amikor beszéltél vele, azt mondtad, hogy jó benyomást tett rád.

De vajon egyenértékű egy Skype-beszélgetés a személyes találkozással?

Maggie lenyelte a figyelmeztető megjegyzéseket, amelyek már ott voltak a nyelve hegyén. Még véletlenül sem akart olyan lenni, mint a saját anyja, aki remek érzékkel csapta agyon a legboldogabb pillanatokat.

– Valóban kedves fiú, és hidd el, tényleg örülök a boldogságotoknak. Ha nem úgy tűnik, csak azért van, mert a legmélyebb álmomból riasztottál fel, és tudod, hogyan ébredek ilyenkor. Amikor megláttam a neved a kijelzőn, rögtön arra gondoltam, hogy asztmarohamod van.

– Ezer éve nem volt rohamom. És sajnálom, ha felébresztettelek, de úgy éreztem, muszáj rögtön elmondanom a nagy hírt.

– Semmi baj, örülök, hogy hívtál. Szeretek mindent tudni rólad. – Maggie lehunyta a szemét, és próbálta elképzelni, hogy a lánya itt van vele a szobában, nem pedig több ezer mérföldnyire, Amerikában.

De pánikra semmi ok. Hiszen ez még csak eljegyzés, ami nem sokat számít. A fiataloknak bőven lesz idejük eldönteni, tényleg a házasság-e az, amire vágynak.

– Tudod mit? Ha hazajössz karácsonyra, családilag is megünnepeljük a nagy újságot. Itt lesz a nővéred, meghívjuk Baxteréket és az összes egyetemi barátodat. Talán Dant is megismerhetnénk. Remélem, elkísér…

A tervezgetés feldobta az asszonyt. A karácsony volt a kedvenc ünnepe. Ez olyan időszak, amikor mindig összejön a család. Még Katie is, aki orvosként roppant elfoglalt volt, ki tudott venni ilyenkor pár napot, ha cserébe bevállalta a szilveszteri ügyeletet. Maggie már alig várta, hogy együtt lehessen egy kicsit a nagyobbik lányával. Mostanában úgy érezte, Katie kerüli őket. Valahányszor találkozni szeretett volna vele, az idősebbik lánya mindig valami kibúvót keresett, ami korábban egyáltalán nem volt jellemző rá, mert nem szívesen mondott le egy ingyen házi ebédről sem.

A karácsony lehetőséget ad nekik, hogy végre jót beszélgessenek. Oxford egyébként is eszményi helyszíne egy családi karácsonynak. Bár hó aligha esik majd, de nincs annál szebb, mint délután harangzúgás közepette bejárni a városkát egy hideg, téli napon.

Minden tökéletesnek ígérkezett, egy apróságot kivéve.

Hogy Maggie és Nick már nem élnek együtt.

Az asszony még mindig nem tudta, hogyan viszonyuljon ehhez a tényhez.

Lehet, hogy pont egy eljegyzésre van szükség ahhoz, hogy eltereljék a lányok figyelmét a csúf valóságról?

– Nos, ami a karácsonyt illeti… – Rosie hangja kissé habozónak tűnt. – Van még egy hírem, anya. Természetesen úgy terveztem, hogy hazamegyek, de mióta Dan megkérte a kezemet… Az az igazság, hogy nem sok értelmét látjuk a hosszas jegyességnek. Úgy döntöttünk, hogy szenteste összeházasodunk.

Maggie homloka ráncba szaladt.

– Úgy érted, jövőre?

– Nem, még az idén.

Miközben Maggie az emlékezetébe idézte, hányadika van, leesett az álla.

– Kevesebb mint négy hét múlva oltár elé akarsz állni? Egy olyan férfival, akit nem is ismersz? – Rosie mindig is hajlamos volt érzelmi döntéseket hozni. De ez nem valami buta kaland, amire pár nap múlva már nem is emlékszik az ember, és nem is egy érdekes színű ruha, amiről utólag kiderül, hogy egyetlen más holmijához sem illik. A házasságot, ha rosszul sikerül, nem lehet visszavinni az üzletbe, és kicserélni. Vajon mire fel ez a nagy sietség? Csak nem…?

– Ó, kicsikém, csak nem…?

– Tudom, mire gondolsz, de nem arról van szó. Nem vagyok terhes. Azért akarunk egybekelni, mert szeretjük egymást. Sosem szerettem még senkit ennyire, mint Dant.

Hiszen nem is ismered!

Maggie hirtelen rájött, hogy akkor sem feltétlenül úszhatóak meg a bonyodalmak, ha az ember ismeri élete párját, sőt…

Ezért aztán alakított kicsit az érvein.

– Jól van. Ha nincs semmi kényszer, tényleg felhőtlen az örömöm. – A jelek szerint éppúgy képes arra, hogy örömet tettessen, mint arra, hogy nyugalmat. – De képtelenség szentestéig megszervezni egy esküvőt, akkor is, ha kevés vendég lesz. Amikor Jennifer Hill férjhez ment a nyáron, az anyja mesélte, hogy a fényképészt egy évre előre le kellett foglalniuk. És hol a csudában fog aludni karácsonykor az a sok vendég? Hiszen karácsony táján rengeteg a turista, biztosan az összes szálloda tele van már. Ha valami csoda folytán mégis találunk helyet, az garantáltan egy vagyonba fog kerülni.

Vajon hány embert tudnak elszállásolni itt, a Lonc lakban? És vajon tetszeni fog-e Dan rokonainak Rosie otthona, a helyenként ferde falú, ódon ház, amelynek ugyancsak elöregedett már a fűtési rendszere? Vajon a vidéki Anglia bája elegendő kárpótlás lesz-e a lefagyott lábujjakért? Nyáron a buja kert és a mindent elborító futórózsák miatt úgy festett a ház, mintha egy mesekönyv illusztrációja lenne, de a telek túlélőtúrához hasonlatosak. Bár ha jól tudja, Aspen a Sziklás-hegységben van, ahol ugyancsak hidegek szoktak lenni a telek…

Hátha Dan anyjával összehozza őket, ha cseveghetnek egy kicsit a fűtési szezon kihívásairól.

– Neked nem lesz semmi teendőd – újságolta Rosie. – Itt, Aspenben megyek férjhez. Sajnálom persze, hogy elmarad a hazalátogatás, de hidd el, itt is csodálatosak lesznek az ünnepek. Emlékszel, hogy gyerekkorunkban folyton az ablakban ültünk Katie-vel, úgy vártuk a havat? Itt annyi van belőle, hogy azt el sem tudod képzelni! A coloradói táj meseszép, és nem csak a nevünk miatt lesz fehér a karácsony.

Karácsony Coloradóban?

Maggie rábámult a fáradt rózsaszín függönyökre, melyek leértek egészen a sötétbarna tölgypadlóig. Azokon a hosszú éjszakákon varrta, amikor Rosie betegágya mellett virrasztott.

– Akkor ezek szerint nem jössz haza karácsonyra?

Elképzelni sem tudta, mért kérdezte meg. Nem akart olyan anya lenni, aki szándékosan lelkifurdalást okoz a gyerekének.

– Természetesen ott mész férjhez, ahol csak akarsz, de nem hinném, hogy Aspenben gyorsabban megy a szervezés, mint itthon. Kevesebb mint egy hónap alatt tető alá hozni egy esküvőt, az egyenesen a csodával határos feladat.

– Képzeld, vannak még csodák! Catherine, Dan édesanyja esküvőszervező, és máris elkezdett intézkedni. Alig egy órája volt a lánykérés, de máris túl van a legfontosabb telefonhívásokon, megrendelte az esküvői tortát és a virágcsokrot. Rengeteg kapcsolata van ezen a területen, ha valaki, ő időben megszervezi nekünk az esküvőt.

– Ó, hát ez igazán… remek. – Maggie úgy érezte magát, mintha egy száguldó folyóba pottyant volna, ahol hiába kapálódzik, a rohanó víz így is, úgy is magával ragadja.

– És nem bánja, hogy munkára fogjátok?

– Épp ellenkezőleg. Boldog, hogy feladatot kap. Remek ízlése van. Szóval ne izgulj, anya, minden tökéletes lesz.

Maggie a saját tökéletlen életére gondolt, és egyszerre elfogta a sárga irigység. De hogy irigykedhet valakire, akit nem is ismer?

Persze lehet, hogy nála az életközépi válság jelentkezik ebben a formában. De az meg elkésett egy kicsit, nem? Inkább akkor kellett volna előjönnie, amikor a gyerekei kirepültek. Miért most omlik össze? Ez valami megkésett üresfészek-szindróma?

Hunyorgott, hátha attól kitisztul a kép, és eltöprengett rajta, miért is gondolta, hogy szülőnek lenni könnyű.

Próbált a praktikus tennivalókra összpontosítani, fejben összeállított egy listát azon teendőkről, amelyeket holnap el kell végeznie, hogy lemondja az itthoni karácsonyt. A süteménnyel nem lesz gond, ahogy az áfonyaszósszal sem, hiszen mindkettő a fagyasztóban pihen. A pulykát, amelyet egy környékbeli farmernál rendelt meg, még biztosan le tudja mondani.

Van viszont, amit nem mondhat le ilyen egyszerűen: az elvárásait. Hogy a család eddig minden karácsonykor összejött.

Megvoltak a saját hagyományaik, amelyek talán más szemében furának tűnhettek, de Maggie nagy gonddal ápolta őket. Például hogy mindig együtt díszítették a fát, közben karácsonyi dalokat énekeltek, aztán pedig buta társasjátékokat játszottak, vagy kirakóztak. Egyszerűen együtt voltak, ami nagyon ritkán fordult elő velük azóta, hogy a lányaik felnőttek. Maggie pedig épp ezért örült nagyon minden ilyen lehetőségnek.

– A nővérednek mondtad már?

– Mindjárt őt is felhívom. Nem mintha bármi garancia lenne rá, hogy elérem, mert folyton dolgozik. De szeretném, ha ő lenne a koszorúslányom.

Vajon Katie mit szól majd a hírhez, hogy a húga férjhez megy?

– Biztos? Katie nem igazán romantikus alkat.

Maggie újabban sokat töprengett rajta, nem csökkentette-e a nagyobbik lánya emberekbe vetett hitét a sürgősségi osztályon végzett munkája.

– Igaz, de csak egy testvére van. Ez nem akármilyen esküvő, hanem az enyém. A kedvemért csak megteszi!

– Igen, valószínű. A kedvedért bármire hajlandó. – Katie mindig is önfeláldozó és gondoskodó testvér volt.

Maggie a fényképre pillantott, mely ott állt az éjjeliszekrényén. A két lánya egymást átölelve állt, az arcukat összeszorították, úgy néztek a kamerába, hogy szinte eggyé vált a mosolyuk. Ez volt az egyik kedvenc képe róluk.

– Tudom, hogy utálsz repülni, anya, de azért ugye eljössz? Annyira szeretném, ha mind ott lennétek!

A repülést valóban utálta Maggie. Ha társaságban szóba került a téma, azt mondta, környezetvédelmi okokból nem szokott repülőre szállni, ám valójában nem a bolygót védte, hanem saját magát. Páni félelemmel töltötte el már a gondolata is, hogy egy konzerves dobozban az Atlanti-óceán fölé emelkedjen. Ahol az ember teljesen ki van szolgáltatva a tőle független körülményeknek. Mert mi van, ha a pilóta történetesen ivott egy kicsit? Vagy ha összeütköznek egy másik géppel? Mindenki tudja, hogy a légtér mennyire zsúfolt. És akkor a drónok meg a madárrajok okozta veszélyekről még nem is beszéltünk…

Amikor a lányok kicsik voltak, berakták őket a kocsiba, és levitték őket a strandra. Egyszer átmentek komppal Franciaországba, és leautóztak az olasz tengerpartig. Soha többé, mondta Nick, aki teljesen kikészült, mert a gyerekek Párizstól Nizzáig kórusban kérdezgették, hogy: Apa, mikor érünk már oda?

És most repüljön a Sziklás-hegységbe karácsonykor?

Még szép, hogy odarepül! Ez csak természetes.

– Valamennyien elmegyünk, ne félj! Semmi nem akadályozhat meg abban, hogy repülőre szálljak. – Maggie gondolatban elbúcsúzott a családi karácsonytól. – De mi a helyzet az esküvő helyszínével? Biztos, hogy ilyen gyorsan találtok megfelelőt?

– Már meg is találtuk. Danéknél lesz az esküvő. A családjáé a Hókunyhó, ami a nevével ellentétben nem kunyhó, hanem egy varázslatos kis butikhotel Aspen határában. Alig várom, hogy lássátok. Csodálatos a kilátás, mindenütt hegyek és erdők, kinti jakuzzik, és persze a rengeteg hó… Hidd el, tökéletes hely a karácsony megünneplésére, és ahhoz is, hogy itt kössünk házasságot. Annyira boldog vagyok, anya!

Maggie szerint viszont a Lonc lak lenne a tökéletes hely a karácsony megünneplésére.

El sem tudta képzelni, hogy a szeretet ünnepét egy számára idegen helyen töltse, idegenek társaságában. És mintha ez még nem lenne elég, ezek az idegenek a lánya szerint tökéletesek! Ilyen körülmények között még a fehér karácsony gondolata sem töltötte el lelkesedéssel.

– Úgy látszik, tényleg mindenre gondoltatok. Már csak a ruha hiányzik.

– Nos, igen, itt nagyon hideg van, szóval jó meleg ruhákra lesz szükségetek.

– Én a te ruhádra gondoltam, kicsim. A menyasszonyi ruhára.

– Catherine, Dan anyja holnap elvisz a kedvenc üzletébe. Lebeszélt egy időpontot, amikor a kedvünkért bezárják a boltot, hogy nyugodtan válogathassunk.

Azon kevés alkalommal, amikor Maggie Rosie esküvőjén töprengett, mindig úgy képzelte, kettecskén fognak tervezgetni, esküvői magazinokat lapozni, ruhát próbálni. Fel sem merült benne, hogy teljesen kimarad majd a lánya esküvőjéből.

És hirtelen arra is rádöbbent, hogy csak nagyon kevés tervét sikerült valóra váltania az életben.

Rámeredt a hitvesi ágy túlsó felére, mely üresen tátongott.

– Ez… igazán kedves tőle.

– Igen, Catherine nagyon kedves. Azt mondta, máris olyan vagyok neki, mintha a lánya lennék. Néha úgy érzem, teljesen elkényeztet.

De hát Rosie az én lányom! – gondolta Maggie. Nekem kellene kényeztetnem, nem másnak!

Bármennyire is igyekezett, egyszerűen lehetetlenség volt, hogy ne érezze sértve magát, amiért csak vendég lesz a tulajdon lánya esküvőjén.

Nem! Azt már nem! Csak azért sem lesz belőle ilyen anya! Ez Rosie nagy napja, nem az övé. Az ő érzései egyszerűen nem számítanak.

– Segíthetek valamiben?

– Abban, hogy eljössz. Catherine már alig várja, hogy megismerhessen. Tudom, hogy meg fogjátok szeretni egymást.

Maggie elgondolkodott rajta, vajon mit mesélt róla a lánya a vőlegény családjának. Anyám egy tudományos könyveket megjelentető kiadóvállalatnak dolgozik, hobbija a sütés-főzés és a kertészkedés. Egy menő esküvőszervező számára ez nagyjából annyira izgalmas, mint az, hogy tele van a szennyestartó.

– Én is alig várom, hogy találkozhassunk.

– Beszélhetek apával? Jó lenne hallani a hangját.

Maggie megmarkolta a telefont. Erre nem volt felkészülve.

– Apád… Nos, ő… szóval nincs itthon.

– Hogyhogy? Hisz Angliában éjszaka van, nem?

Maggie kétségbeesetten keresett valami hihetően hangzó magyarázatot. És közben hallani vélte a férje komoly, józan hangját: Az ég szerelmére, Mags, most már tényleg itt lenne az ideje, hogy elmondjuk nekik!

De Maggie nem szívesen traktálta volna a lányát a csúf igazsággal az eljegyzése napján. Nem vitte rá a lélek, hogy elrontsa Rosie örömét.

– Apád… sétálni ment – bökte ki végül.

– Sétálni? Hajnali háromkor? Mi az, talán csak nem szereztetek be egy kutyát?

– Nem. Csak nagyon sokáig dolgozott, és utána nem tudott elaludni. De szerintem nemsokára itthon lesz.

Kicsit megrázta, hogy ilyen folyékonyan tud hazudni. A lányainak azt tanította, hogy mindig el kell mondani az igazat.

– Hívjon vissza, amint megérkezik.

– Nem fogsz akkor aludni?

Poharak csörgése hallatszott, meg Rosie kuncogása.

– Itt még csak este nyolc van. Akkor megmondod neki, hogy hívjon vissza?

Mivel nem tudott kitalálni semmilyen kifogást, Maggie megígérte, hogy Nick hamarosan visszahívja a lányát, majd bontotta a vonalat.

Egy ideig csak ült, majd az ablakhoz lépett. Odakint sötét volt, ám a hold kísérteties fénybe borította a falut körülvevő mezőket.

Nyaranta krikettet játszottak ott a falu lakói, télen pedig fényfüzérekkel díszítették a fákat, amiért az önkormányzat fizetett. Felháborodást váltott ki a javaslat, hogy a forgalmat a falu központja felé tereljék.

Maggie nem hitte, hogy Aspenben is lennének hasonló problémák. Ott valószínűleg senkinek sem kell küzdenie a helyi busztársaság eladása ellen, illetve azért, hogy ne csak heti két nap legyen nyitva a városi könyvtár.

Mivel nem látott más megoldást, fogta a mobilját, és Nick számát tárcsázta. A férfi sokáig nem jelentkezett, de Maggie nem adta fel. Amikor a gyerekek kicsik voltak, Nick felvérteződött azzal a tehetséggel, hogy bármikor, bármilyen zsivajban képes legyen aludni. Az asszony csodálta és irigyelte érte. Rosie-hoz mindig ő kelt fel, amikor a kislány fulladt éjszaka, a betegség terheivel egyedül küzdött, akkor is, amikor a férfi két utazás között otthon tartózkodott.

Végül Nick csak felvette a telefont.

– Halló!

– Szia, Nick, elnézést, hogy felébresztettelek, de…

– Maggie, te vagy az? – A férfi hangján érezni lehetett, hogy legmélyebb álmából verték fel. Maggie szinte maga előtt látta, hogy megrázza magát, mint egy medve a hosszú tél elmúltával.

– Fel kell hívnod Rosie-t.

– Most? Az éjszaka közepén? Mi történt? Csak nem került kórházba? – Meg kell adni, Nick aggódó és szerető apa volt.

– Nem. Nincs baj, ne aggódj. Hírei vannak. – Maggie-nek némi időre volt szüksége, hogy eldöntse, tájékoztassa-e Nicket a fejleményekről, vagy hagyja ezt meg Rosie-nak. Aztán úgy határozott, inkább elmondja. Nick hajlamos volt gondolkodás nélkül kibökni, ami eszébe jutott, és az asszony attól tartott, keresetlen őszinteségével esetleg megbánthatja Rosie-t. – Dan megkérte a kezét. Összeházasodnak. – Üvegcsörömpölést hallott, aztán Nick szitkozódását. – Mi az, valami baj van?

– Csak felborítottam egy poharat.

Nick egyiptológiaprofesszor volt, rendkívül művelt és intelligens, hétköznapi értelemben viszont roppant ügyetlen. Maggie kezdetben szeretetre méltónak találta a kétbalkezességét, aztán ahogy teltek az évek, egyre fogyatkoztak a kedvenc poharai és porcelánjai. Azzal viccelődött, hogy a férje csak törött cserepekkel találkozik a munkája során, ezért nem tud bánni az ép edényekkel.

– Idén karácsonykor akarnak egybekelni, Coloradóban.

– Idén karácsonykor? Egy hónap múlva?

– Pontosan. Dan családjának van valami luxusszállodája, aminek elfelejtettem a nevét.

– Hókunyhó.

– Igen, az. Honnan tudod?

– Rosie említette, amikor arról mesélt, hogy odautazik hálaadásra. Ejha! Férjhez megy a lányunk… Erre nem számítottam. A mi kis Rosie-nk mestere a meglepetéseknek. – Egy időre csönd lett, majd Maggie motoszkálást és egy kapcsoló kattanását hallotta. – Hogy érzed magad?

Szomorú vagyok. Elveszett. És zavarodott. Abban azonban egyáltalán nem volt biztos, hogy ez kizárólag Rosie esküvője miatt van.

– Jól vagyok, köszönöm. – Ez legalább akkora hazugság volt, mint az iménti kijelentés, hogy Nick azért nem fekszik mellette az ágyban, mert sétál. – Rosie nagykorú, joga van dönteni a saját életéről.

– És a karácsony? Tudom, milyen fontos számodra a közös ünnep.

– Most is együtt fogunk ünnepelni, csak nem itthon, a Lonc lakban. Szenteste lesz az esküvő. – Sajnos ezúttal nem sikerült nyugalmat színlelnie, a hangja elcsuklott.

– És elmész?

– Mégis micsoda kérdés ez? Komolyan felmerül benned, hogy képes lennék távol maradni a lányom esküvőjéről?

– Hát, most, hogy kérded, bevallom, átfutott a fejemen a gondolat. Tudom, mennyire szereted ezt az időszakot, és mennyire ragaszkodsz Oxfordhoz és a Lonc lakhoz. Azt is tudom, hogy gyűlölöd a repülést. Gyakorlatilag mindent tudok rólad.

Maggie a nagy kapcsos mappára gondolt, mely kinyitva hevert a konyhaasztalon. És amelynek a létezéséről Nicknek fogalma sem volt.

Szóval nem, a férje korántsem tudott róla mindent.

– Ha a lányom Aspenben megy férjhez, akkor ott a helyem.

– De hogyan jutsz el oda? Nekem soha nem sikerült felcsalnom téged egy repülő fedélzetére. Még a nászutunkon sem.

– Majdcsak megoldom valahogy. Megtalálom a módját. – Járhatna például terápiás csoportba, ahol a repüléstől való félelem leküzdése a cél. Persze ez őrült sokba kerülne. Lehet, hogy célszerűbb, ha egyszerűen leissza magát az út előtt. Maggie ritkán ivott, így biztosra vette, hogy két pohár gin-tonik elegendő lesz a kedvező hatás eléréséhez.

– A részleteket később majd megbeszéljük. Rosie várja, hogy visszahívd, mert személyesen akarja közölni veled a hírt.

Újabb szünet támadt.

– Mit mondtál neki, hol vagyok? – kérdezte a férfi.

– Hogy sétálni indultál, mert nem tudtál aludni.

A telefonban panaszáradatnak tűnt, ahogy Nick felnyögött.

– Lassan elég lesz a hazugságokból, nem gondolod, Mags? – kérdezte fáradtan. – A lányaink már nem gyerekek. Megérdemlik az igazságot.

– A megfelelő pillanatban kellene elmondanunk nekik, márpedig amikor a lányod örömujjongások közepette felhív, hogy eljegyezték, az nem a megfelelő pillanat.

– Jól van, de ígérd meg, hogy mielőtt megérkezünk Coloradóba, beszélünk vele. Jövő héten felhívjuk. Együtt. Hisz hónapok óta külön élünk, Mags. Legfőbb ideje elmondani a lányoknak, hogy vége.

Vége.

Maggie torka elszorult, a mellkasában éles szúrást érzett.

Nyilván azért, mert hajnali három volt. Ilyenkor minden sokkal rosszabbnak érződik, mint egyébként.

– Katie-nek legszívesebben személyesen mondanám meg, de mostanában nem tudom elérni. Te beszéltél vele az elmúlt hónapban?

– Nem, de ebben nincs semmi szokatlan. Mindig is inkább te tartottad a kapcsolatot a lányokkal. Katie is téged szokott hívni, nem?

Ami azt illeti, már jó ideje nem.

Vajon azért, mert nagyon elfoglalt, vagy esetleg… Lehet, hogy valami baj van vele?

– Holnap újra megpróbálom, hátha felveszi. Karácsonykor rendszerint nem csinál mást, mint eszik és alszik, szóval talán nem lesz boldog, hogy Aspenbe kell repülnie.

Ahogy egyikük sem örült túlzottan ennek az útnak.

A szülők, akik válnak, és a nővér, aki nem hisz a szerelemben…

Vajon milyen esküvője lesz szegény kis Rosie-nak?

Kate

–  Jól van, Sally, készen vagyunk. – Katie lehúzta a gumikesztyűjét, és felegyenesedett.

Az öltések szép tiszták voltak, vagyis büszke lehetett magára, hiszen a lehető legjobb munkát végezte. A heg persze valószínűleg megmarad majd, de ez mindegy is. Heggel vagy anélkül, Sally így se, úgy se fogja elfelejteni ezt az éjszakát. Soha.

– Van valaki, akit értesíteni szeretne a történtekről?

Az asszony megrázta a fejét. A bal arca lila és dagadt volt, a szemében félelem ült.

– Soha nem gondoltam volna, hogy velem ez megtörténhet.

Katie ismét leült, pedig a válla fájt a hosszas, mozdulatlan ücsörgés miatt. Észrevétlenül megmozgatta, hogy oldja az izmok feszültségét.

– Sajnos bárkivel megtörténhet. Ugyanis nem magán múlott, hanem rajta. Nem a maga hibája, fontos, hogy ezt megértse.

Még ha tudta is, hogy a nő nem hisz neki, úgy érezte, fontos, hogy elhangozzanak ezek a szavak.

– Olyan ostobának érzem magam. Egyszerűen nem értem, miként lehet, hogy korábban nem vettem észre semmit. Két éve vagyunk együtt. Négy hónapja volt az esküvőnk. És még soha nem tett ilyesmit. Szeretem, és azt hittem, hogy ő is szeret engem. Az új munkahelyemen ismertem meg, és már az első nap elvarázsolt. Egyszerűen tökéletes volt…

Katie megborzongott. Az volt a meggyőződése, hogy ha valaki tökéletes, akkor gyanakodni kell. Mivel tökéletes ember nem létezik.

– Sajnálom.

– Nem volt semmi jele mostanáig, higgye el… Egyetlen tétova utalás sem…

Az, hogy a férfi tökéletes, már önmagában egy jel, gondolta Katie. De az ilyesmit ritkán érzékeli vészjelzésként az ember.

Az elmúlt években, amelyeket a sürgősségi osztályon töltött, Katie sok mindent látott. Bántalmazott gyerekeket, nőket, és igen, bántalmazott férfiakat is. Embereket, akik megkéselték egymást, akik túl gyorsan hajtottak, és megfizették az árát; olyanokat, akik részegen ültek volán mögé, vagy elvették másvalaki életét. Aztán persze volt egy csomó szokványos háztartási baleset is, meg szívinfarktusok, agyvérzések és egyéb, azonnali beavatkozást igénylő egészségügyi problémák. Akadtak olyanok, akik szerint a sürgősségi osztály arra való, hogy a náthájukat vagy a hetek óta meglévő kiütéseiket kezeltessék. Nap nap után rengeteg emberrel találkozott, és ezek a találkozások hol jól sültek el, hol kevésbé.

– Amikor megismerkedtünk, még kedves és gondoskodó volt. Szeretetre méltó, figyelmes – sorolta Sally, és megtörölte könnyes szemét. – Próbálok nem sírni, mert a sírás is fáj. És bár a fizikai sérüléseim sem kellemesek, a legrosszabb mégis az, hogy megrendült az önmagamba, a józan ítélőképességembe vetett hitem. Biztos látott már ilyet máskor is. Nem hiszem, hogy én vagyok az első.

– Nem, valóban nem maga az első. – Katie átnyújtott a nőnek egy papír zsebkendőt.

– És hogy bírja? Hogy lehet túlélni azt, hogy csak a rosszat látja az emberi életből?

Katie éles szúrást érzett a vállában. Igen, általában valóban az élet legtragikusabb pillanatainak volt a szemtanúja, és az emberek a legrosszabb arcukat mutatták felé. Úgy kellett az emlékezetébe idéznie, hogy azért néha jót is látott. Sőt a legjobb dolgokat is itt látta. Most leginkább az foglalkoztatta, vajon mi lesz Sallyvel. A házasságával. Vajon megbocsát a férjének? Vajon beindul az ördögi körforgás – „mézeshetek”, feszültség fokozódása, újabb robbanás –, aminek a végén a nő ismét a kórházban köt ki?

– Mik a tervei? Tudja már, mit fog csinálni?

– Nem. Míg le nem lökött a lépcsőn, azt sem tudtam, hogy tervre lesz szükségem. – Sally kifújta az orrát. – A ház az enyém, de pillanatnyilag ott nem érzem biztonságban magam, úgyhogy valószínűleg hazamegyek a szüleimhez. A férjem beszélni akar velem, és azt hiszem, muszáj legalább meghallgatnom.

Katie szerette volna arra kérni, hogy az istenért, vissza ne menjen ehhez a szörnyeteghez – de nem az ő feladata volt, hogy tanácsokat osztogasson. Csupán annyi volt a dolga, hogy a fizikai sebeket ellássa, a lelki sérülések gyógyításában más szakemberek lehetnek Sally segítségére.

– Itt vannak a rendőrök, beszélni akarnak magával. Elég erősnek érzi magát hozzá?

– Nem igazán, de tudom, hogy fontos, szóval kibírom. Tudja, ez lett volna az első közös karácsonyunk… – Sally bedugta a zsebkendőt a kardigánja ujjába. – Már mindent elterveztem, olyan szép lett volna…

Az, hogy közeleg a karácsony, nyilvánvalóan csak nehezít a helyzeten, de ha valaki, Katie tudta, hogy a tragédiák nem tartanak karácsonyi szünetet.

Valaki kinyitotta a kezelőhelyiség ajtaját.

– White doktornő! Ha végzett, jöjjön azonnal! Szükség van önre.

A szombat esték voltak a legkeményebbek a sürgősségin, de ez persze nem jelentette azt, hogy máskor ne lett volna bolondokháza. Mostanában majdnem minden este hasonlatos volt a szombatokhoz.

– Rendben, mindjárt megyek. – Rápillantott a nővérre, aki eddig segédkezett neki. – Kérem, gondoskodjon róla, hogy Sally megkapjon minden szükséges tájékoztatást. – Aztán ismét a beteghez fordult. – Kérhet segítséget, ha úgy érzi, hogy szüksége van rá. Másokkal együtt talán könnyebb lesz feldolgoznia a történteket, és megtalálni a megoldást.

– De senki nem tudja visszafordítani az idő kerekét, senki sem tudja visszaadni nekem a férjemet abban a régi formájában, amilyennek megismertem. És amilyennek a mai napig tartottam.

Katie megértette a nő kétségbeesését. El tudta képzelni, milyen érzés lehet, ha az ember önmagába vetett hite meginog. Vajon Sally képes lesz-e valaha megbízni egy férfiban?

– Remélem, minden jól alakul – mondta biztatóan.

Természetesen sosem fogja megtudni. Hiszen ez a hely olyan, mint egy futószalag. Kezelte az embereket, akik bejöttek a bejáraton, és még mielőtt távoztak volna, máris érkezett Katie-hez egy újabb beteg. Itt szó sem lehetett a páciensek utánkövetéséről.

– Köszönöm a kedvességét és az együttérzését, doktornő. Maga remek ember. A szülei bizonyára büszkék önre.

– White doktornő!

Katie az ajkába harapott.

A sürgősségin meglehetősen kevés idő maradt az együttérzésre. Túl kevesen voltak az orvosok, és mindig sok beteg zúdult rájuk. Úgyhogy búcsúzóul rámosolygott Sallyre, és kisietett.

Vajon akkor is büszkék lennének rá a szülei, ha látták volna a ténykedését az elmúlt hetekben? Valószínűleg nem.

Nyilván csalódottak volnának, ami nem is csoda, hisz Katie is csalódott önmagában.

A folyosón várakozó nővérre nézett.

– Mi a baj?

– Van az a férfi, aki vért köhög…

– Mr. Harris?

– Igen, ő, Harris. Nem is tudom, hogyan csinálja, hogy mindenkinek meg tudja jegyezni a nevét, doktornő, pedig egy percig sem beszélt az illetővel.

– Próbálom emberivé tenni a különben meglehetősen embertelen körülményeket. Szóval, mi van Mr. Harrisszel?

– Megérkeztek a vizsgálati eredményei. Mitford doktor megvizsgálta, és megállapította, hogy be kell fektetni, de nincs szabad ágyunk.

Előfordult valaha, hogy ne szenvedtek volna az akut ágyhiánytól? Sokkal valószínűbb, hogy valaki igazi egyszarvút talál a karácsonyfa alatt, mint hogy szabad ágyra leljen a sürgősségin. Ágyak tekintetében a kereslet emberemlékezet óta nagyobb volt a kínálatnál. Az egyik beteg, akit a műszakja legelején vizsgált meg, már hat órája várt szabad ágyra. Mivel a kórházi fertőzések veszélye minden elővigyázatosság ellenére fennállt, hacsak lehetett, Katie mindig hazaküldte a betegeket.

– Sikerült elérnie Mr. Harris lányát? Elindult már ide?

– Igen. Elértem, és elindult.

– Hívjon fel, ha megérkezik! Beszélni akarok vele. Ha van, aki ápolja, sokkal jobb lenne neki otthon. – Mellesleg az emberi méltósága is kevésbé sérülne. A férfi papírjaiból az derült ki, hogy egy vállalat igazgatójaként ment nyugdíjba, tehát valamikor alkalmazottak százait irányította. Mostanra pedig – milyen esendő is az ember! – úgy leromlott az állapota, hogy önmagáról sem tud gondoskodni.

Bármennyire is sok volt a munkája, Katie nem felejtette el, micsoda megrázkódtatás egy beteg számára megérkezni a sürgősségi osztályra. Ami számára csak a szokásos rutin volt, attól a civilek többsége halálra rémült.

Emlékezett rá, hogyan érezte magát az anyja, valahányszor be kellett vinnie a fulladó Rosie-t a kórházba…

Katie gyors egymásutánban ellátott három nem különösebben bonyolult esetet, és amikor felállt, hirtelen megszédült.

Mostanában gyakran voltak ilyen szédülésrohamai, lassan kezdett aggódni miattuk. A munkája egész embert, teljes figyelmet követelt, ám az elmúlt időszakban nem tudta a legjobb formáját nyújtani.

– Gyorsan hozok magamnak egy kávét, mielőtt elájulok – mondta a nővérnek, majd sarkon fordult, és összeütközött egy épp érkező kollégával.

– Szia, Katie! – Mike Bannister évfolyamtársa volt az orvosin, és azóta is tartották a barátságot.

– Nocsak, megjöttél a nászutadról? Milyen volt a Karib-tenger?

– Csodás. Csak a két hetet éreztem kevésnek. De te mit csinálsz idebent? Azt hittem, betegállományban leszel azok után, ami történt… Biztos, hogy jó ötlet dolgozni?

– Teljesen jól vagyok, szóval biztos.

– De ugye azért kivettél legalább néhány napot?

– Nem volt szükség rá. – Katie vett egy nagy levegőt, és figyelt rá, hogy lassan lélegezze ki.

Bízott benne, hogy Mike most már leszáll róla, de nem így történt. A férfi körülpillantott, hallja-e őket valaki, aztán halkan csak ennyit mondott:

– Aggódom érted. Lerí rólad, hogy teljesen kivagy.

– Képzelődsz. – Igen, Katie tényleg teljesen kivolt. – Lehet, hogy leesett a vércukorszintem. Mióta beléptem ide, egy falatot sem ettem, és úgy látszik, ez megviselt egy kicsit. De majd harapok valamit a kávéhoz.

– Te is csak ember vagy, Katie. – Mike hosszan fürkészte az arcát. – Borzasztó, ami veled történt. Félelmetes. Tökéletesen érthető lenne, ha…

– Törődj inkább a betegeiddel, Mike. Van belőlük elég, és hidd el, semmi szükség rá, hogy gyámkodj fölöttem. – Katie próbált nem tudomást venni a vállába hasító fájdalomról és a szíve heves dobogásáról. Nem akart erre gondolni, és nem akart róla beszélni sem.

Egyszer hallotta, hogy az anyja valakinek ezt mondta róla: Katie erős és rendíthetetlen, mint egy kőszikla.

Egy hónappal ezelőtt még ő is ilyennek gondolta magát. Erősnek és rendíthetetlennek. De most… Minden volt, csak nem kőszikla. Az ereje és a teherbírása végére ért, és egyre jobban nehezére esett, hogy ezt eltitkolja a kollégái elől.

Pusztán a tény is, hogy munkába kell mennie, pánikrohamot váltott ki nála reggelente, pedig korábban csak hírből ismerte a pánikrohamokat.

Az anyja egyre hívogatta, találkozni akart vele, javasolta, hogy ebédeljenek együtt, Katie azonban rendre elutasította, mert nem akart az anyja előtt összeomlani.

– Bocsánat! – Egy ápolóval ütközött össze, miközben végigrohant a folyosón. Kintről egy érkező mentőautó szirénájának vijjogása jelezte, hogy most sem lesz üresjárat a munkában.

– Ha minden igaz, súlyos koponyasérültet hoznak – jegyezte meg Mike. – Különben is, megőrjítenek ezek a tévések.

Katie már el is felejtette a filmeseket, akik a sürgősségi osztályon folyó munkáról készítettek dokumentumfilmet. Valószínűleg rég megbánták, hogy ezt a témát választották, gondolta magában.

Az operatőr mindjárt a legelső nap elájult, amikor meglátta egy különösen súlyos közlekedési baleset áldozatát. Beverte a fejét az egyik hordágy sarkába, fel is szakadt a bőr, Katie-nek hat öltéssel kellett összevarrnia. A fickó kollégái állati murisnak találták, hogy a munkatársuk átkerült a kamera túloldalára, de Katie jól meglett volna a pluszfeladat nélkül is.

– Ez a hely olyan, mint egy csatatér – jegyezte meg kicsivel később az egyik újságíró, és senki nem próbált vitába szállni vele, ugyanis ő valóban járt már csatatéren, szóval tudta, mit beszél. – Nem csoda, hogy folyamatos munkaerőhiánnyal küszködtök. Sosem merült fel benned, hogy hagyd a csudába ezt az egészet, és elmenj például bőrgyógyásznak?

Katie nem felelt. Ami azt illeti, már sok minden felmerült benne, és ez nyugtalanította.

Az orvoslásra tette fel az életét. Azon az éjszakán, amikor Rosie első asztmarohama bekövetkezett, eldöntötte, hogy orvos lesz. Az apjuk épp nem volt otthon, Katie pedig túl kicsi volt ahhoz, hogy egyedül maradjon otthon, ezért az anyjuk őt is magával vitte a kórházba.

Lenyűgözték a pittyegő műszerek, az oxigén halk sziszegése és a tapasztalt orvos, aki segített a kishúgának, hogy újra tudjon lélegezni. Érettségi után az orvosira jelentkezett, és azóta is az egészségügy volt a mindene. Szépen menetelt egyre feljebb a szakmai ranglétrán. Jól kijött a kollégáival, és lelkiismeretesen végezte a munkáját. Szerette azt az érzést, hogy jól dolgozik, és hasznos, amit tesz. Mostanában azonban ritkán érzett ilyet. Szeretett volna többet tenni a betegeiért, de túl kevés volt az idő, és szűkösek a források. Folyton falakba ütközött, és emiatt csalódott volt. Egyre gyakrabban tette fel magának a kérdést, tényleg ezt akarja-e csinálni élete végéig.

Kár, hogy a döntést már tizenkét évvel ezelőtt meghozta, és nem időszerű, hogy pont most gondolja meg magát.

Elfordult Mike-tól. Egy rezidens árnyékként követte, nyilván egy esetet akart megbeszélni vele, de még mielőtt szóra nyithatta volna a száját, befutott a részeg koponyasérült, akit vér borított, és úgy nyüszített, mint egy sebesült állat.

Katie csak egy órával később jutott el a társalgóba, ahol elfogyasztott egy kávét és egy fehérjeszeletet, aztán megnézte a telefonját. Három nem fogadott hívása volt a húgától. Micsoda? Az éjszaka közepén?

Lenyelte a fehérjeszelet maradékát, aztán nyugalmat parancsolt magára, és visszahívta a húgát. Rosie-tól simán kitelik, hogy csak azért hívta fel, mert kitalálta, hogy holnaptól balettozni kezd. Esetleg lefutja a következő Boston-maratont.

Bárcsak valami ilyesmi lenne! Mert ha még a húgának is baja esett, az tényleg a véget jelentette volna Katie számára.

– Rosie? Mi van veled? – A kukába dobta a fehérjeszelet csomagolását. – Kórházban vagy?

– Miért lennék kórházban? Hát senkit sem hívhatok fel anélkül, hogy ne ezt a kérdést szegezné nekem? Mi a csuda van veletek?

Katie megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Ha nem szeretnéd hallani ezt a kérdést, javaslom, legközelebb ne hajnali négykor telefonálj – mondta barátságosan, majd úgy határozott, engedélyez magának egy kis szünetet, és lerúgta a cipőjét. – Szóval ez nem segélykérés, csak egy teljesen szokványos telefon?

Vágyakozva nézte a fotelt, de attól tartott, hogy ha beleül, képtelen lesz kikászálódni belőle, ezért állva maradt.

– Azért nem egészen. Fontos híreim vannak, és meg is szeretnélek kérni valamire.

– Fontos híreid? – Ha a húga mondta ki, furcsamód fenyegetően hatottak ezek a hétköznapi szavak. – Hagyod az egyetemet a csudába, és Peruba utazol?

Rosie nevetett, mert voltak idők, amikor valóban ezt fontolgatta.

– Nem, nem erről van szó, de még egyet találgathatsz!

Mivel Rosie-ról volt szó, bármire lehetett esély.

– Elkezdtél ír sztepptáncot tanulni, és összeköltöztél egy rakás kelta kobolddal?

– Megint mellényúltál, úgyhogy tudod mit? Elmondom! Képzeld, férjhez megyek!

– A fenébe… – Katie végigöntötte kávéval a köpenyét és a lábát.

– Tudom, hogy nem vagy romantikus alkat, de arra azért mégsem számítottam, hogy így fogod kommentálni a nagy újságot.

– Nem a híredre reagáltam így, hanem arra, hogy leöntöttem magam forró kávéval. – Régebben nem használt csúnya szavakat, de mióta a sürgősségin dolgozott, ez megváltozott. – Mit is mondtál? Hogy férjhez mész? – Elvett egy papírtörlőt, hogy felitassa a kávét. – Kihez?

– Hogy érted azt, hogy kihez? Természetesen Danhez.

– Egyáltalán beszéltél már róla nekem? – Katie az idő múlásával teljesen elveszítette a fonalat a húga pasijaival kapcsolatban. – Ó, igen, már emlékszem, tényleg említetted. Dan a jelenlegi barátod.

– Nemcsak a jelenlegi, hanem az utolsó. Ő az igazi.

Katie a szemét forgatta, és hálás volt érte, hogy ez most nem egy videochat.

– Callum Parishről is ezt állítottad.

– Ugyan már, ő volt az első barátom! És az elsőt örökké szereti az ember.

Katie nem szerette az elsőt sem. Ugyanis soha nem volt szerelmes. Kezdte úgy gondolni, hogy nem stimmel vele valami.

– Halljuk, mi a baj vele?

– Dannel? Semmi. Miért kellene hogy baj legyen vele?

– Általában olyan férfiakat választasz, akik életük különösen nehéz időszakát élik. Valamiért imádod felkarolni őket. Szereted megmenteni az embereket.

– Ez nem igaz. Dannek semmiféle problémája nincs, leszámítva talán a jövendőbeli sógornőjét, mert ő sajnos buggyant egy kicsit.

Jövendőbeli sógornő… Katie ízlelgette a kifejezést.

– Miért mész hozzá, ha nincsenek gondjai?

– Mert szeretem. Micsoda ostoba kérdés ez!

Szerelem. Csúnya betegség, aminek sosem lehet előre megmondani a végkimenetelét, és ami rendszerint mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül támad.

– Ne haragudj, csak azt igyekszem ellenőrizni, vajon nem kényszerítenek-e bele olyasmibe, amit valójában nem is akarsz. Fontos, hogy az ember tudja, mit csinál, és legyen rá jó oka.

Katie ugyan el sem tudta képzelni, miféle okok szólhatnak a házasság mellett, de ismerte a korlátait. Tudta, hogy Rosie-nak igaza van, ő nem romantikus alkat. Nem olvas szerelmes regényeket, nem néz romantikus filmeket, nem álmodozik fényes esküvőről. Az élete maga a realitás, és sajnos csak nagyon ritkán volt szerencséje happy endhez.

– Nem tennél úgy legalább a kedvemért, mintha örülnél egy kicsit?

– A nővéred vagyok. Az a dolgom, hogy megvédjelek.

– Mitől?

– Mindentől és mindenkitől, aki árthat neked. Ez esetben leginkább önmagadtól. Roppant meggondolatlan vagy, ugyanakkor imádni való, ezért eszményi célpont minden gazembernek.

– Dan nem gazember!

– Talán nem, de az az igazság, hogy te mindenkiben csak a jót látod. És… Nem is tudom, hogy mondjam úgy, hogy meg ne bántsalak… Szóval a férfiakkal mostanáig nemigen volt szerencséd. Sorozatban rosszul ítélted meg őket.

– Képzeld, most sikerült megbántanod! Mellesleg az imádni való jelző sem nagyon tetszett. Ilyesmit egy kölyökkutyára mondunk, aki beleesett egy pocsolyába. Én meg felnőtt nő vagyok, aki épp a doktoriján dolgozik. Nem tudom, miért nem veszel végre komolyan. Lehet, hogy nem vagyok sikeres orvos, mint te, de mégiscsak a Harvardon tanulok, és PhD-zni fogok. Vannak, akik szerint ez nagy dolog.

– Szerintem is nagy dolog. És nagyon is komolyan veszlek. – Erre Katie nem mert volna megesküdni. – Tudod, attól, hogy valaki okos, még lehet imádni való. És tisztában vagyok vele, hogy sokan hasra esnek előtted, de pont ezért jó, hogy itt vagyok én, aki lerángat a felhőkből, még mielőtt túlságosan a fejedbe szállna a dicsőség a borostyán ligás egyetemed miatt. Ennek jegyében emlékeztetnélek, hogy alapvetően mesékből készülsz doktorálni, ami, hiszed vagy sem, elég sokat elárul rólad.

Ez régi, családi poén volt, de Katie-t hirtelen elfogta a lelkifurdalás, amikor kimondta a mondatot. Talán kicsit túlzásba vitte a viccelődést.

– Kelta nyelvet, kultúrát és mitológiát tanulok, nem meséket.

– Tudom, és büszke vagyok rád. – Katie hangja ellágyult. Valóban büszke volt a húgára. – Ezenkívül szeretlek, és meg akarlak védeni minden rossztól.

– Nincs szükségem védelemre. Szeretem Dant, Katie. Tudod, ő… egyszerűen hihetetlen pasi. Vicces, kedves, laza, és úgy csókol, mint egy isten… Sosem hittem volna, hogy egyszer így fogok érezni valaki iránt.

– Nem mehetsz hozzá csak azért, mert jó az ágyban!

Bár ki tudja… Katie olyan rég nem bújt ágyba senkivel, hogy feltehetően nem ő a megfelelő ember ennek megítélésére.

– Ennyit sikerült megértened abból, amit mondtam? Hát tényleg nem érted, hogy Dan nem csak az ágyban jó? Hanem másutt is. Minden szempontból tökéletes számomra.

Katie fejében megszólalt a vészcsengő. Hiába, még nem felejtette el Sallyt és az ő tökéletesen indult házasságát.

– Senki sem tökéletes – szögezte le. – Ha annak tűnik, az két dolog miatt lehet. Egy: mert görcsösen titkol előled valamit, és kettő: mert még nem ismered elég ideje ahhoz, hogy lásd a hibáit. Gondolj Samre!

– Ez most komoly? Elújságolom, hogy férjhez megyek, és te erre képes vagy felhozni Samet? Szerinted tényleg ez a megfelelő pillanat erre?

– Imádtad Samet, közölted, hogy ő az igazi, aztán rájöttél, hogy az a cuki fiú már két barátnőddel is lefeküdt a hátad mögött.

– Az emberek nem csak jó dolgokat csinálnak. Ilyen az élet.

– Még véded?!

– Nem, csak akkor még egyetemisták voltunk. A koliban minden fiú becsavarodik egy kicsit.

– Komoly fájdalmat okozott neked, Rosie. Annyira sírtál, hogy minden idők legrosszabb asztmarohama tört rád. Sosem fogom elfelejteni azt az őrült autóutat Oxfordig. Meg azt, hogy hazudnom kellett anyának, mivel megtiltottad, hogy beszámoljak neki erről.

Az anyjuk jó, ha a feléről tudott Rosie felnőttkori rohamainak. Katie bezzeg mindent tudott, mindent látott, mindig ott volt, és kezdett már kicsit sok lenni neki ez a teher.

– Nem akartam, hogy aggódjon miattam. Pont eleget küszködött velem kiskoromban.

– És aztán ott volt még az a srác… Hogy is hívták? Megvan: James. Aki mindig meghívatta magát, ha együtt mentetek valahová.

– Nem állt jól anyagilag.

– Pióca volt, és élősködött rajtad. – Katie pénzt kölcsönzött ebben az időszakban a húgának, de most nem hozta fel, mert nem a pénz volt a lényeg, hanem az, hogy Rosie nem tudta helyesen megítélni a fiú jellemét.

– Dan egészen más. Rögtön látni fogod, amint találkoztok.

– Csodás. Már alig várom, hogy megismerhessem. – Ez igaz volt, mert Katie úgy vélte, minél hamarabb fényt derít a tökéletesnek hitt vőlegény hibáira, annál jobb. Egy eljegyzést felbontani igazán nem nagy ügy. A kapcsolatok mind véget érnek egyszer, és Rosie kapcsolataira ez fokozottan igaz volt.

– Épp emiatt hívlak. Karácsonykor házasodunk össze, itt Aspenben. El tudsz képzelni ennél romantikusabbat? Kék ég, ragyogó napsütés, és hó minden mennyiségben.

– Karácsonykor? Úgy érted, idén karácsonykor? Kevesebb mint egy hónap múlva? Most csak hülyéskedsz, ugye?

– Nem értem, miért csodálkozik ezen mindenki.

– Talán mert egy esküvőt nem négy héttel a nagy nap előtt szoktak bejelenteni. És mert csupán pár hónapja ismerted meg Dant. – Katie újra Sally, a bántalmazott asszony összezúzott, könnyes arcát látta maga előtt. Újra hallani vélte a hangját is: Nem volt semmi jele mostanáig, higgye el… Egyetlen tétova utalás sem… – Anya tudja már?

– Igen. Őt hívtam először. Nagyon örült. Ahogy apa is.

Katie bármibe le merte volna fogadni, hogy az anyjuk pánikrohamot kapott a nagy újság hallatán.

– De mi ez a nagy sietség? Hová rohantok? Miért nem vártok egy kicsit a házassággal?

– Mert nem akarunk várni. Minél hamarabb egybe akarunk kelni. És azért hívtalak fel, mert szeretném, ha te is ott lennél, amikor férjhez megyek. A vészmadárkodást pedig nyugodtan befejezheted. Úgysem figyelek rád.

– Sajnálom. – Katie nyelt egy nagyot. Tényleg nem akarta megbántani a húgát. – Volt pár kemény hetem mostanában a kórházban – tette hozzá magyarázatként. – Biztosan azért vagyok ilyen kiállhatatlan. Ne is figyelj rám! Természetesen elmegyek az esküvődre, hiszen nemcsak a húgom vagy, hanem a legjobb barátnőm is. A világért sem hagynám ki a lagzidat. Kérlek, bocsáss meg!

– Nincs mit megbocsátanom. Tudom, hogy aggódsz értem, és gondoskodni akarsz rólam – felelte Rosie kedvesen.

Meleg hangja hallatán Katie, ha lehet, még pocsékabbul érezte magát. Az, hogy a húga bárkinek bármit meg tudott bocsátani, egyszerre volt előny és hátrány. Katie nem szívesen gondolt erre, de az a helyzet, hogy emiatt Rosie könnyűszerrel beleeshetett bármelyik útjába akadó kisstílű gazfickó hálójába.

Kérdés, vajon Dan ebbe a kategóriába sorolható-e.

– Pontosan mi a terv? El tudtok szállásolni, vagy szobát kell foglalnom? – Ha arra gondolt, hogy meg kell szerveznie az utazását, a maradék ereje is elpárolgott. – És mi lesz apáékkal?

– Ők is jönnek, természetesen. És a repülőutat leszámítva mindent megszerveztünk már. Dan családjának van egy csodás szállodája a hegyekben. Ott fogtok lakni. Ez lesz életed legszebb vakációja, meglátod!

Katie idén határozottan tartott az ünneptől. Fogalma sem volt, hogyan fogja fenntartani a normalitás látszatát. Pedig egyébként szerette a karácsonyt, rendszerint ez volt az évnek az az időszaka, amikor rendesen ki tudta aludni magát, és nagyon élvezte a finom falatokat is, amikkel az anyja kényeztette. Sokat beszélgetett az apjával, aki a munkájáról mesélt. De most minden más volt, mint tavaly ilyenkor. Egy néhány héttel ezelőtti esős estén örökre megváltozott az élete.

Úgy érezte magát, mint akin átment egy úthenger. Most komolyan azt várják tőle, hogy Aspenbe repüljön, és boldog mosolyt varázsoljon az arcára?!

– Mikorra vártok minket?

– Az esküvő szenteste lesz, de arra gondoltunk, hogy már egy héttel azelőtt odajöhetnétek, hogy megismerjétek Dan családját. Ott maradnátok karácsonyra, és a két ünnep között hazarepülnétek. Vagy akár újévig is maradhattok, ha akartok. Ó, Katie, olyan izgatott vagyok! Nem tudok dönteni, hogy vajon kutyaszánon vagy ló vontatta szánon kocsikáztassunk meg benneteket.

– Miattam ne sokat töprengj. Szeretek gyalogolni.

– Itt nem nagyon lehet. Helyenként többméteres a hó. Valóságos téli meseország ez a hely, de majd meglátod.

– A gyaloglás egyike azoknak a dolgoknak, amiben nagyon jó vagyok. Hosszú évek gyakorlata áll mögöttem.

– Szeretném, ha te lennél a koszorúslányom. És az esküvői tanúm. Nevezd, ahogy akarod.

Katie legszívesebben nem nevezte volna sehogy. Nem értette, miért nem akarja belátni a húga, hogy ezzel az esküvővel óriási hibát követ el.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Remélhetőleg nem hagyok piszkos kéznyomokat a ruhádon… Ami azt illeti, nagyon keveset tudok az esküvőkről.

És még kevesebbet a koszorúslányok teendőiről, bár arra esküdni mert volna, hogy ünneprontónak lenni, nos, az nem tartozik a feladatai közé.

– Csak mosolyognod kell, semmi több. A lényeg, hogy maradj mellettem. Esetleg mesterséges lélegeztetésben részesíthetnéd anyát, ha a gépen pánikrohamot kap. Sajnálom, hogy elrontom a karácsonyát. De végül is együtt leszünk, és ez a fő. El sem tudod képzelni, mennyire hiányoztál, Katie! Időtlen idők óta nem beszélgettünk. Néha már egyenesen az volt az érzésem, hogy szándékosan kerülsz engem.

– Butaság. Egyszerűen sok a dolgom.

Mondd el, mi történt veled! Meséld el Rosie-nak, hogy olyan érzésed van, mintha rád rogyna a világ!

Tisztában volt vele, hogy a húga elszörnyedne, ha elmondaná neki az igazat, és az első géppel hazarepülne hozzá.

Katie erősen összeszorította a szemhéját. Ő volt az, akinek vigyáznia kell a húgára, nem pedig megfordítva.

Ő volt Rosie sziklája a hullámverésben. És a húgának még sosem volt ennyire szüksége a támogatására, mint ebben a pillanatban.

Ezért aztán Katie gyorsan meghozta a döntést. Feledte a karácsonyt, a pihenést és a saját gondjait.

Az első és a legfontosabb feladatának azt tekintette, hogy a kishúgát megmentse a szarvashibától, amit épp elkövetni készül, és ami a legnagyobb nyomorúságba döntené.

– A világ minden kincséért sem maradnék le az esküvődről – mondta.

Naná hogy nem, hiszen találkozni akart Dannel, és meg akarta találni a módját, hogy megvédje a húgát önmagától. Ha sikerrel jár, és szerencséjük van, még akár időben haza is érhetnek, hogy szokás szerint a Lonc lakban ünnepeljék meg a karácsonyt.

Ha van egy kis szerencséje, az anyja annyira el lesz foglalva Rosie-val, hogy észre sem veszi majd: vele sem stimmel valami.

– Alig várom, hogy tanú és koszorúslány legyek egy személyben! Csupán egyetlen tiszteletteljes kérésem van: ne öltöztess bordó poliészterruhába. Nem akarok úgy kinézni, mint egy elektromosan feltöltött cékla. Ja, és ha lehet, ne költs túl sokat a lagzira!

Az esküvő ugyanis elmarad.

Megfordult, mert nyílt az orvosi társalgó ajtaja, és bejött Mike.

– Sajnos mennem kell. Bent vagyok a kórházban.

– Büszke vagyok rád, Katie. Mindig mindenkinek elmesélem, hogy a nővérem orvos.

A nővéred épp az összeomlás határára ért, de hazug szélhámos, és eljátssza, hogy nincs semmi baja.

– Menj, legyen szép az estéd. És akármit csinálsz, akárhová is mész, az inhalátorodat otthon ne felejtsd!

– Katie…

– Tudom, tudom, már felnőttél. De akkor is, én vagyok a legfőbb inhalátorfelelős. Bulizz, táncolj, élvezd az életed. Holnap majd beszélünk. – Bontotta a vonalat, és megint megsimogatta sebesült vállát.

Mike kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Nincs jobb, mint azok a bölcs tanácsok, amiket maga a tanácsadó is figyelmen kívül hagy. Mondd csak, mikor buliztál és táncoltál utoljára? Hogy az élet egyéb élvezeteiről már szó se essék…

– Én fejben szoktam bulizni. Pillanatnyilag is egy virtuális partin vagyok.

– Na és mondd, virtuális másnaposság is tartozik a virtuális partihoz? Ki az, aki házasodik?

– A húgom. Négy hét múlva.

– Az a húgod, aki mesékből doktorál?

Katie megrándult.

– Azt hiszem, túlzásba vittem az ezzel való élcelődést. Valójában kelta nyelvből, mitológiából és néprajzból doktorál a Harvardon, a világ egyik legjobb egyetemén. Ő úgy mondaná, hogy hozzájárul a kelta társadalom kultúrájának és hiedelmeinek megértéséhez. Jó sokat vitatkoztunk erről a vacsoraasztal körül. Rosie tényleg nagyon művelt és okos, de számomra ő továbbra is elsősorban a testvérem, és hajlamos vagyok túlzásba vinni a froclizását. – Gondterhelten megdörgölte a homlokát. – Ó, te jó ég! Mintha csak tegnap lett volna, hogy mesekönyveket olvastam fel neki!

– Nagy a korkülönbség köztetek?

– Tíz év. Anyáék már feladták a reményt, hogy lesz másik gyerekük, amikor Rosie megfogant.

– Te pedig őrült féltékeny voltál rá?

– Tessék? – Katie nem is értette a kérdést. – Nem, valójában a születése percétől imádtam. Attól fogva, hogy először megpillantottam azt a muris kis kopasz fejét.

Szinte maga előtt látta a kisbaba Rosie-t, aki alighogy megtanult mászni, mindenhová követte a nővérét. Milyen édes volt a rózsaszín dinoszauruszos pizsamájában! És milyen kék volt az arca, amikor jött az első asztmaroham…

– Elismerem, talán túlságosan is védem őt. Ezért akarok minél hamarabb Coloradóba menni. Hogy megismerhessem a vőlegényét.

– Még nem találkoztatok?

– Nem. És kérlek, ne nézz így rám! Egyébként is magamon kívül vagyok. Rosie is csupán néhány hónapja ismeri a fickót. Mit lehet megtudni a másikról pár hét alatt? Mi van, ha szerencsejátékos vagy narcisztikus? Akár pszichopata is lehet. Igazi sorozatgyilkos.

Mike az ajtónak dőlt, és összekulcsolta a karját a mellén.

– Nocsak! Baljós doktornő, az örök derűlátó.

– Nem Baljós doktornő vagyok, hanem Reális doktornő, köszönhetően annak a sok évnek, amit itt töltöttem a sürgősségin. Ha az embert mindennap pofon vágja a valóság, gyorsan leszokik az indokolatlan optimizmusról. Az életben nincs semmi állandó, semmi kiszámítható, ezt te is tudod.

– Egy okkal több, hogy kiélvezzük a ritka, boldog pillanatokat.

– Nem hiszem el, hogy tényleg ezt mondtad! Ha kirúgnak a kórházból, esetleg foglalkozhatnál üdvözlőkártyák közhelyes feliratainak kitalálásával. – Azzal kiitta a maradék kávéját, és sarkon fordult.

– Katie…

– Mi az? – Mikor megfordult, látta, hogy Mike szemében aggodalom csillog.

– Tudja a családod, mi történt veled?

– Nem. És semmi értelme, hogy megtudják.

– Segíthetnének.

– Nem kell segítség. Képes vagyok magamon segíteni. – A szülei pont eleget segítettek neki eddig is. Legfőbb ideje, hogy élvezzék az édes kettest a gyerekeik kirepülése után.

– Remélhetőleg jót tesz neked a szabadság és a friss hegyi levegő.

– Remélhetőleg – hagyta helyben Katie, majd távozott, és becsukta az ajtót maga mögött.

Friss hegyi levegő, ugyan már! Fütyült rá, ahogy a környezetváltozásra és a karácsonyra is. Egyetlen okból repül Coloradóba.

Hogy megakadályozza a húga esküvőjét.

Maggie

Maggie egy csésze jó erős kávéval felfegyverkezve pötyögte be Catherine nevét az internetes keresőbe.

Talált képeket, melyek egy manhattani jótékonysági rendezvényen készültek Dan anyjáról, aki karcsú volt, mint a nádszál, és a vörös szőnyeges esemény tiszteletére elegáns kontyba tűzte hosszú, szőke haját.

Maggie nyomott hangulatban görgette tovább a képeket.

Catherine, amint leszáguld egy csaknem függőleges lejtőn, Aspenben.

Catherine, amint a Kilimandzsáró csúcsára érve diadalmasan magasba emeli az öklét, és egyidejűleg adományozásra szólít fel a szívbetegeket támogató alapítvány javára.

Catherine, aki karcsú alakjára simuló fekete ruhában, egy határidőnaplóval a hóna alatt valami üzleti találkozóra siet.

Rosie korábban azt mesélte, hogy Catherine férje váratlanul halt meg, szívinfarktusban, amikor Dan főiskolára járt. Az asszony teljesen összetört, de aztán erőt vett magán, és próbált a jövőbe tekinteni.

Maggie kinagyította a képet, és úgy találta, hogy Catherine csöppet sem tűnik összetörtnek. Az arcán nyoma sem látszott a gyásznak vagy az aggodalomnak. Egyetlen ránc sem volt a homlokán. Egyetlen ősz tincs sem csillogott a hajában. Hogyan eshet túl az ember egy ekkora tragédián anélkül, hogy meglátszana rajta?

Talált egy cikket is Catherine-ről az egyik amerikai piacvezető női magazinban, azzal a címmel, hogy A gyászból a győzelembe. Maggie elejétől a végéig elolvasta a cikket, és megtudta, hogy Catherine Reynolds a férje halálát követően lett sikeres esküvőszervező, oly módon, hogy háziasszonyi képességeit hasznosította a vállalkozásában.

Dan huszonnyolc éves volt, ami azt jelentette, hogy az anyja legalábbis a negyvenes évei végén jár. De a nő, aki a színes fotókon mosolygott, negyvennek sem nézett ki.

Maggie a fürtjeit csavargatta az ujjai között. Harminc éve járt ugyanahhoz a fodrászhoz, aki mindig ugyanúgy vágta le a haját. Összességében elég kevés dolgot változtatott meg az életében az elmúlt évtizedek során.

Catherine bezzeg újjászületett! Az élete tele volt kihívásokkal és sikerekkel, miközben Maggie-é mindinkább kiüresedett. Először Katie költözött el, majd Rosie. Maggie naptára, amely mindig tele volt különféle iskolai programok és sportversenyek időpontjaival, most kiüresedett. Azt csinálta, amit eddig is mindig: könyveket szerkesztett, kertészkedett, ellátta a háztartást.

Először négy emberre főzött, aztán háromra, majd kettőre, és mióta a házassága szép csendben kimúlt, már csak egyre.

Ahelyett, hogy Catherine-hez hasonlóan ő is valami újba fogott volna, Maggie ugyanazt az életet élte, mint eddig, csak felvizezett, hígított változatban.

Elgondolkodva félretolta a laptopot, és a kapcsos iratgyűjtőre pillantott, amely ott hevert mellette az asztalon. Már teljesen tele volt a mappa, alig tudta becsukni.

Attól, hogy olvasott Catherine eltökélt küzdelméről, melynek során újratervezte az életét, csak még szánalmasabbnak és haszontalanabbnak érezte magát. Catherine egy tragikus szívroham következtében veszítette el a férjét, Maggie viszont vétkes gondatlanságból. Vagy inkább a fullasztó közöny miatt? Már ezt sem tudta volna megmondani.

Képtelen volt szabadulni attól a kellemetlen érzéstől, hogy elvesztegette a házasságát.

Azért nem merte elmondani a lányainak a dolgot, mert még ő maga sem fogta fel teljesen a történteket.

Jobban kellett volna igyekezniük Nickkel?

Abban a fájdalmas tudatban, hogy az elmúlt órát önsajnálatban dagonyázva töltötte, Maggie becsukta a mappát, és berakta a fiókba, hogy ne legyen szem előtt. Nem akarta, hogy Nick meglássa, mert akkor olyan beszélgetés vált volna szükségessé, amitől ódzkodott.

Ezt követően becsukta a kedvenc karácsonyi szakácskönyvét, mely már egy hete nyitva hevert a pulton, és visszatette a polcra. Idén nem lesz szüksége rá.

Kínos volt beismerni, hogy már szeptemberben elkezdte tervezni a karácsonyt, és hogy már október óta listákat írt. A hideg első fuvallata mindjárt eszébe juttatta a sütőben sült, szaftos egytálételeket, a tartalmas leveseket és a pirított gyökérzöldségeket. Előre örült a megszokott ünnepi készülődésnek, annak, hogy a meleg, fahéjillatú konyhában süthet, főzhet, párolhat. De még jobban örült annak, hogy együtt lesz az egész család.

Ujjait a kávésbögre köré fonta, és miközben a forró italt szürcsölte, kibámult a kertre. Dér csillogott a fűszálakon, és a könnyű talaj menti köd az egész kertet valahogy éterivé tette. Ebben az évszakban kizárólag a magyalbokrok vörös bogyói jelentették a színfoltot a kertben. Maggie remélte, hogy a madarak meghagynak belőle annyit, hogy néhány ággal feldíszíthesse a házat, de most már ennek sem volt jelentősége. Nem lesz szüksége a magyalra, ahogy a fagyöngyre sem, amely nagy csomókban nőtt a vén almafán. Hiszen karácsonykor nem lesznek itt.

Soha nem utazott még sehová az ünnepekre. Soha nem karácsonyozott még úgy, hogy ne ő szervezte volna az egészet. Voltak barátai, akik szerettek ilyenkor „elszökni”, hogy a nagy hajcihőt elkerüljék. De Maggie szerette az ünnepi sürgés-forgást. Hogy is nézne ki a karácsony az ünnepi előkészületek nélkül?

És egyáltalán… Mit agyal itt a karácsonyon, ha egyszer Rosie férjhez megy? Miért nem tud örülni neki?

Most már biztos, hogy valami baj van vele…

Az órájára pillantott. Nick azt mondta, hogy tizenegyre jön, és már fél tizenkettő. Mivel a férje mindenhonnan elkésett, beleértve az esküvőjüket is, Maggie nem lepődött meg túlzottan.

Korábban dührohamot kapott tőle, hogy Nick folyékonyan beszél ugyan ógörögül, de képtelen megmondani, mikor ér haza. Megfejti a hieroglifákat, ellenben nem tudja értelmezni az óramutatók állását, illetve az sms-eket.

Szerelmük hajnalán ez természetesen nem számított. Maggie imádta a férjében azt is, milyen szenvedélyesen szereti a munkáját, és mennyire el tud merülni benne. És a hiányzó megbízhatóságot Nick spontaneitással pótolta. Egyik nap két koncertjeggyel jött haza, a következőn piknikezni vitte Maggie-t a folyóhoz. Ő mutatta meg neki, hogyan lehet és hogyan kell élvezni az életet. Felébresztette Maggie életvidám, örömteli énjét.

Maggie idős szülők egyetlen gyermeke volt, akik nagyon komolyan vették a kötelezettségeiket, és nagy erőfeszítéseket tettek, hogy Maggie tanulhasson. Ugyanakkor nem volt egyszerű kiérdemelni a szeretetüket, így a kapcsolatuk mindig is feszélyezett volt, és merev. Maggie nem sok örömet talált az életben, míg Nicket meg nem ismerte az oxfordi egyetemen.

A fiú egyiptológiát hallgatott, ő angolt. Nick akadémiai hírneve és karrierje meredeken ívelt felfelé. Oxfordban maradtak, Nick az egyetemen, Maggie pedig lektorálást vállalt egy tudományos munkákat megjelentető könyvkiadónál. Ha néha fel is merült benne, hogy soha nem szerette a munkáját annyira, mint Nick a sajátját, gyorsan elhessegette a gondolatot.

Aztán megszületett Katie, és Maggie-t magát is meglepte, milyen erős anyai érzések kerítették hatalmukba. A