Malte Persson

Edelcrantz összeköttetései

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-27-2

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Malte Persson: Edelcrantz förbindelser (Albert Bonniers Förlag, Stockholm, 2008)

Copyright © 2008, Malte Persson

All rights reserved

Hungarian translation © Néző László, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

The cost of this translation was supported by a subsidy from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Tartalom

Edelcrantz összeköttetései

Prológus

Az árny

1. rész:

Clewberg (1754–1788)

Első állomás: Åbo

Második állomás: Ålandi-tenger

Harmadik állomás: Stockholm

Oda és vissza

Stockholm by night

KLICK

JÓ TÁRSASÁG, ROSSZ TÁRSASÁG

GRIPSHOLM

GUSZTÁVIÁNUS VONÁSOK

SZELLEM ÉS ÍZLÉS

A MÚZSÁK SZOLGÁLATÁBAN

2. rész:

Edelcrantz (1790–1821)

PÁRIZS

HŰHA!

FREETOWN

NEMES ÁRNYAK (AZ ÉLET KÖZJÁTÉKA I)

FÜGGÖNYÖK

(AZ ÉLET KÖZJÁTÉKA II)

ÜZENETEK

18. FEJEZET

EGY REALISTA UTAZÁS

MARIA, avagy A REALISTA NEVELÉSRŐL

IPARI VAKÁCIÓ

TŰZ-ÉS-LÉGVÁRAK

A TÖRTÉNELEM SZÉLMALMÁNAK SZÁRNYCSAPÁSAI

SKJÖLDEBRAND VS EDELCRANTZ

Az örökkévalóság

EDELCRANTZ BÁRÓ BOSSZÚSÁGAI

UTOLSÓ ÁLLOMÁS

Epilógus

MADÁRTÁVLAT

Utószó

Kötelességünk az olvasóközönség figyelmét felhívni arra, hogy nézetünk szerint e gyűjtemény hitelessége nagyon is vitatható. […] Nyomós érveket tudunk fölhozni amellett, hogy az egész regény csupán a szerző képzeletének szüleménye.

Choderlos de Laclos, Veszedelmes viszonyok (1782), előszó

Ez maga a történelem, írná Madame de Genlis, még akkor is, ha az egészet ő találta csak ki.

A. L. Ribbing, levél Madame de Staëlnek (1812)

Prológus

Az optika tudománya megtanítja nekünk, hogy csupán értelmünk gyakorlottságának köszönhető, hogy a légy fél hüvelykről nem tetszik ugyanakkorának, mint a sas harminc ölről. – Felvilágosult elménk teszi, hogy ma mást sem látunk, mint legyeket, ahol eleink egykor sasokat kémleltek. – Ó, nemesen zengő titulusok! Vörösen ragyogó vér! Fényeskedő csillagok! … Hol van már a ti időtök! A múltba vesztetek örökre.

J. H. Kellgren, Bizonyos reflexiók

az irodalom, a filozófia és a morál tárgyában (1793-95)

Az árny

Minden más elvész, de a fájdalom megmarad: a test segélykiáltása az elme felé, jelzőtüzek sora a hús szigetcsoportján, a vér beltengerén.

Abraham Niclas Edelcrantz báró, kancelláriai tanácsnok, a király személyes titkára, a Kereskedelmi Kollégium és a Földművelésügyi Akadémia elnöke, a Tudományos Akadémia, a Hadtudományi Akadémia, a Zeneakadémia, a Művészeti Akadémia, a Tudománytörténeti és Ókortudományi Kollégium tagja, a Svéd Akadémia előkelő Tizennyolcának egyike, számtalan külföldi tudós társaság levelezője, az opera és a királyi mulatságok egykori igazgatója stb. stb. stb. halálos ágyán fekszik birtokán, amely a svéd főváros, Stockholm Djurgården városrészének északi részén fekszik, és az Árny nevet viseli. 1821-et írunk.

A fájdalom a legjobb jelzőrendszer, gondolja. A továbbított üzenet egyszerű: megtámadtak minket! És: de még élünk!

Abraham Niclas szokatlanul sokat tud a jelzőrendszerekről és a kommunikációs hálózatokról.

Abraham Niclas Edelcrantz – aki a forrongó ’89-es évben, amikor nemesi rangra emelték, és amikor épp feleannyi idős volt, mint most, és még a Clewberg nevet viselte – feltalált ugyanis egy optikai telegráfot, amelyet azóta sem sikerült felülmúlni. Találmánya messze túlszárnyalja például Chappe primitív konstrukcióját, amely Napóleon Bonaparte hadi sikereinek egyik kulcsszereplője volt. Ez Edelcrantz legnagyobb büszkesége.

A rák seregei úgy dúlnak testében, mint egykor az oroszok Stockholmnál, felégetik a tartalékait. De legalább a ruszkik soha többé nem üthetnek rajta a fővároson! Az északi Gävlétől a déli Landsortig távíróállomások őrködnek a szigetcsoport fölött, teljes készültségben várják, hogy jelenthessék a csapatmozgásokat Stockholmnak. Edelcrantz személyesen is részt vett a felállításukban, maga válogatta a távírdászokat. Ez a mű megőrzi majd a nevét. Sergel nem formáz róla mellszobrot, Leopold nem ír hozzá dicsőítő ódát – de minden távíróállomás az ő emlékműve lesz. És persze ugyanígy a Kungsholm tengerpartján álló gőzmalom is. Egészen biztos, hogy az építmény hosszú évszázadokon át fennmarad, ha nem is fizikai valójában, hát legalább az emberek emlékezetében – és mindenki tudni fogja, hogy Edelcrantz építtette.

De ha így is lesz: Mi végre? kérdezi a fájdalom, amelyet sem a bölcs sztoicizmus, sem a pálinkáspohárba csepegtetett laudánum nem tud elhallgattatni. A fájdalom lobogó fáklyás hírnökként dörömböl e szikár Spárta kapuján, és azt kiáltja: Mi végre?

Miről fognak rád emlékezni, Abraham Niclas?

Talán semmiről. Felkapaszkodott parvenü vagy, és halálodban is az maradsz. Senki nem szeret téged. Eldobtad magadtól az eredeti nevedet és felvettél egy újat, amelyet előtted még soha senki nem viselt. Veled együtt ez is sírba száll: nem marad utánad más, mint egy haszontalan, nevetséges címerpajzs a felsőház lovagtermében. A távíródnál jóval egyszerűbb szerkezet díszeleg rajta: egy lant.

– De hiszen a király rajzolta!

Ez igaz. A király, aki már rég halott. Te persze szívesebben készítetted volna magad a címert. Ha jó munkát akarsz, végezd magad, ez a mottód.

Edelcrantz egyetértően bólint.

Saját, fiatalabb énje mostanában gyakran felkeresi betegágyát és elméjét. Clewberg, vagy inkább Clewberg emléke meg-meglátogatja Edelcrantz bárót. Az ifjúkor energiáitól duzzadó, rút, nyúlánk fiatalember az ágya fölé hajol, és megbámulja saját megvénült árnyát. Aztán így szól, vádlón, de mégis viccelődve:

– Hiszen még a nevemet is elveszítetted!

Igen, de szereztem egy másikat, válaszolja Edelcrantz.

– Gondolom, jobbat.

Az igazat megvallva egyre kevésbé érdekelnek a nevek: többet foglalkozom azzal, ami mögöttük van.

– Vagy úgy! Ez lenne az öregkor bölcsessége, amiről oly sokat hallottam? Ha a nevek nem is érdekelnek, emlékszel-e a helyekre? Az elmúlt időkre?

Hová akarsz kilyukadni?

– Emlékszel még Åbóra? Emlékszel az estékre az Aura-folyó partján? Emlékszel Johan Henrickre, a versekre, amiket olvastunk és írtunk?

Emlékszem. De Åbo elveszett. Elragadták tőlem az oroszok és az idő.

– Próbáld meg legalább az emlékeid csatamezején visszanyerni Finnországot! Hisz egykor oly magabiztosan kezdtél hozzá Svédország meghódításának!

Így volt. De az emlékezetnek is vannak határai. Nem tudom, miért: a megaláztatásokra emlékszem a legtisztábban, a legkisebbeket se vagyok képes elfelejteni, míg a sikerek sorra elhalványultak, olyannyira, hogy ma már fel nem foghatom, hogy miféle örömet szereztek egykoron. De Åbo… nem, nem tagadhatom, az Aura ma is itt hömpölyög belül, tisztán látom magam előtt az Akadémia parkját, anyám házát, a könyvtárat és a többit. Az auditóriumot és a három padsort: egy a professzoroknak, egy a nemesi diákoknak, és egy nekünk, többieknek. Itt történt, hogy a Szó segítségével először nevet szereztem magamnak. Amelyet aztán lecseréltem. Mert hiába is fogadkoztam az ellenkezőjéről, én magam is a zengő nemesi titulusokról álmodoztam. De hittem benne, hogy más úton is az enyém lehet a megbecsülés… És azt hittem, tudom, hogyan tehetem fel a fejemre a babérkoszorút.

– A költészet! Hogy hagyhattál fel a versírással?

Igen, a költészet. De haladjunk csak szépen sorjában! Azokban az időkben, ha szabad megjegyeznem, engem tartottak az ígéretesebb költőnek – te persze jól tudod, hogy így van, de ha valaki kételkedne benne, hát bármikor előkeresem Johan Henric lelkendező levelét… de aztán? Aztán, amikor kiderült, hogy mégiscsak Kellgren a tehetségesebb, vagy hogy legalábbis jobban tudja, mit akar; amikor mindenki ajkán az ő neve rebegett (nem utolsósorban a királyén!), akkor beláttam, hogy nekem itt nem terem több babér. Amit a költészet adhatott, elvettem, de aztán más ösvények nyíltak előttem, amelyek Stockholmba, az udvarba és aztán abba az elátkozott színházba vezettek. Az ajkak egyébként sem érdekeltek különösebben, ellentétben Kellgrennel, aki mindig is a női ajkak bolondja volt…

Edelcrantz gondolatban néhány pillanatra a Mezőgazdasági Akadémia kísérleti gazdaságába vándorol: hogyan érhetné el, hogy halála után se merüljön feledésbe a mintagazdaság nemes célkitűzése, mivel küzdhetne a szűk látókörű utókor számító kapzsisága ellen? Hamarosan le kell diktálnia valakinek az utasításait. Védőbeszédet kell fogalmaznia a kör alakú alaphoz, amelyen kör alakú épületet emelnek majd. A tervezet városszerte köznevetség tárgyává vált, pedig még egy kapavágás sem történt a kiszemelt területen —

De Edelcrantz lelki szemei előtt ismét megjelenik Kellgren. Vajon ő megtalálta, amit keresett? Én magam a dicsőség nyomában jártam, hittem az emberek felett álló eszmében. De a dicsőség is csak addig tart, míg a szavak elröppennek az emberek ajkán… Mi hát a dicsőség bére? – Elsárgult koszorú.

– Kellgren sorai! – ismeri fel az egyik.

– Kellgren sorai – hagyja rá a másik, és tovább szaval:

A hírnév csapodár szava.

Síron parázsló füstáldozat.

Verselt életemnek ura.

Hogy ki volt a kettő (aki tulajdonképpen egy) közül, amelyik végigmondta a megkezdett versszakot, lehetetlen megmondani. Egy pillanatra mindketten elcsendesülnek. A pillantásuk meg-megakad a gyűrűn, amelyet az öreg Edelcrantz sovány ujján visel: az ékszer tanúsítja, hogy a báró az Ácsok Rendjének tagjaként fog meghalni. Nem szükséges megszólalniuk, mindketten jól tudják, mit szólt volna Kellgren az efféle szabadkőműves színjátékhoz.

– Igen, Kellgren szeretett téged, és senki más – mondja Clewberg. (Vagy talán a fájdalom távírójának jelzőkarjai közvetítik az üzenetet az agyba? Vagy egy rosszakaró lopózott be a szobába, hogy gúnyt űzzön a betegből? Az ember sosem tudhatja biztosan. Semmiben nem szabad megbízni, ezt egy életre megtanulta.) – Ki más írt hozzád verseket, ki becézett a „kedvesének”, „Damónjának”, ki mondta, hogy te vagy „legjobb, nem! egyetlen barátja”?

Valóban így volt. De értsd meg, akkoriban mindenki így beszélt. Fiatalok voltunk, alig húsz tavaszt láttunk még csak, teleszívtuk magunkat Ossziánnal és Younggal, imádtuk a balettben táncoló lányokat, a drága kötésű könyveket, de a legtöbbre azokat tartottuk, akik maguk mintha fikarcnyit sem törődtek volna a balettoslányokkal és a becses könyvekkel. Hát persze, hogy ilyen fennkölten beszéltünk! Nézd meg a mai fiatalokat: Starkoddnak, Rolfnak és hasonlóknak szólítják egymást, és azt játsszák, hogy a gótok ősi törzsi tanácsában ülnek. A szavak változnak, a bolondságok és az ábrándok nem.

– De Henric…

Kellgren halott. Ő már nem öregszik tovább. És most nézz rám: belőlem viszont aggastyán lett.

– Igen, Henric halott. Amikor ő feküdt a halálos ágyán, ahogy te most, meglátogattad? Virrasztottál mellette?

Nem látogattam meg. Nem virrasztottam mellette.

– Henric oly sokat ért el az életben, amit te sosem. Pedig feleannyi becsvágy se szorult belé, mint beléd. Ugye?

Talán így van. Talán nem. De lassan kezdem úgy érezni magam, mint amikor a bíróságon kellett felelnem a színházi kasszából eltűnt királyi javak ügyében…

– Ó igen, a sikkasztási ügy.

Hadd pontosítsak: állítólagos sikkasztás! Bizonyíték ugyanis sosem került elő. Ezt mondta ki az ítélet is, amelyet egy éve kaptam kézhez. Hadd tegyem hozzá, a formailag érvénytelen ítélet. Hiszen én egyedül a királynak tartozom elszámolással! Ez a jog megillet engem, mint hosszú évek óta szolgáló hivatalnokot, mint a Kereskedelmi Kollégium elnökét, a Vámfőigazgatóság tagját és még sorolhatnám. Pont én ne lennék tisztában a jogaimmal? Hát ilyen ostobának tartanak?

– Erre fecsérelted hát a talentumodat. Jogászkodtál, bújtad a paragrafusokat. Bekerültél a Kereskedelmi Kollégiumba és a Vámfőigazgatóságba. Hivatalnok lettél.

Igen. Megtettem mindent, hogy a mezőgazdaság korszerű módszereivel biztosítsam a korona önfenntartását, és a nemzetek sajnálatos, és ha szabad ezt mondanom, felettébb korlátolt felfogású bezárkózásának korában is hitet tettem a szabad kereskedelem ügye mellett. Van talán valami kifogásod mindezek ellen? Kötelességemnek tartottam, hogy elősegítsem a termékek és az ideák szabad áramlását.

– Természetesen. És egyébként is, ha az ember a jövő horizontjára szegezi a tekintetét, mit számít az a néhány garas? Ahogyan nemrégiben a Mezőgazdasági Akadémiának címzett leveledben részletesen elmagyaráztad, hogyan kell a veszteséget nyereségként elkönyvelni, hiszen végül is a befektetett munka az egyetlen érték, amely tökéletes bizonyossággal mérhető. Már ha jól értelek. Kíváncsi lennék, mit szólna ehhez az Åbói Akadémia, ahonnan évek óta tetemes bért húzol, annál csekélyebb befektetett munkáért cserébe.

Talán így van. De nézd csak meg a többi állásomat, általában épp fordítva történt a dolog.

– Valóban? Udvarház, tetemes ingóságok… nem éppen így képzeltem el a nincstelenséget! De legyen, ahogy kívánod! Nézzük meg, milyen más, fontosabb alkotások létrehozására szántad a drága idődet, te önzetlen lélek! Az királyi fenség és az udvari kereskedelmi kollégyiom hirdetménye a pezsgő-bor behozatalának és termesztésének licenciájáról, úgymint az amerikai kontinensen ismert rágódohány (ú.m. bagó) behozataláról és A sárgaréz drótalkotmányok regáléjának meghatározásáról, úgymint kivitelének engedélyezéséről a tengeri fináncstatútum szerint, másrészt a tölgyből és bükkből eszkábált hordófenekek és dongaboltozatok kivitelének tilalmáról… És így tovább.

Igen. Ezekkel gyorsan elkészültem.

– Ezekre fordítottad hát a drága idődet? Hitet tettél a hazai hordófenekek mellett, és méricskélted a gombára, a gyapjúra, a halikrára, a papírra és ki tudja, mi másra kivetett vámokat?

Igen. De közben elkészült még a Honoráció Boldogságos Özvegy Királynénk, Lovisa Ulrica sírjánál és befejeztem értekezésemet a Különbféle módszerekről, amelyekkel a feles vízkvantitás a földekről elvezetendő, ha ez természetes úton nem lehető, úgymint a szélmalmok ismertetése, részint a fenti célokra, részint a termőföld irrigálására. Hogy csak néhányat említsek.

– És ki írja majd meg a te gyászbeszédedet, nagyságos Edelcrantz báró?

Az, aki majd a helyembe lép a Svéd Akadémiában.

– És vajon őszintén beszél majd?

Ugyan, gondolkozz már!

– Ész, értelem, belátás. Ezek az erények sosem hiányoztak belőled, de egykor más is megfért mellettük. Mégis, mikor halt ki belőled az érzés? Ifjúkorod szeretett királyával szállt sírba? Vagy Kellgrennel? Még ki sem hűlt a teteme, alig nyolc nap telt el a halála után, és te ott díszelegtél a királyi kápolnában, amikor a babonás Reuterholmot minden szabályt felrúgva beavatták a Szeráf Rendbe. Nemcsak hogy ott voltál, dicsverset is szavaltál! Mit szólt volna ehhez Kellgren, ha megéri?

Ami történt, megtörtént. Te ezt még nem értheted: előfordul, különösen az olyan nehéz és vészterhes időkben, mint amiket mostanában élünk, hogy az embernek a legmélyebbre kell süllyednie, hogy később a magasba törhessen. (Erről egyébiránt eszembe jut Fulton tenger alatt járó hajója. Volt szerencsém ott lenni, amikor Párizsban vízre bocsátották…) Tájékoztatlak, hogy mintegy vezeklésül, és persze a kétségek eloszlatása végett írtam egy akadémiai beszédet, amelyben (ha szabad megjegyeznem, felettébb meggyőzően) ostorozom a talpnyalókat és úgy általában a hízelgés gyakorlatát. Nos, van még valami mondanivalód, Szellem uraság?

– Nem vagyok én szellem! Vagy talán már életedben meghaltál, hogy a saját kísértetednek nézel? Ez a fenomén megérne egy alapos értekezést! Talán van is valamilyen kísérleti berendezés hozzá a kollekciódban? Az aerosztatikus műszerek között? Vagy az elektromos, talán az optikai felszerelésben? Esetleg abban a dobozban, amelyen a felettébb kifejező „egyebek” címke díszeleg? De ha már a fantazmagóriák világáról beszélünk: tudod jól, mire gondolok, éteri lelkek, püthói kigőzölgések, homályos erők, miegymás – meglep, hogy még mindig nem hozakodtál elő a gőzerőműveddel, a tüzet és levegőt nyelő gépezettel, amelyet te hoztál haza először (mutatóba) angol földről…

Ó, azok a gépek! Les machines! Edelcrantz egy pillanatra megfeledkezik a kínzó fájdalomról és lelkiismerete szemrehányásairól, és felderül az arca: eszébe jut angliai útja, valamint 1805 és 1806 felhőtlen napjai, amikor rendszeresen kiosont a színházból, maga mögött hagyva az átkozott papírmunkát, és elkísérte Owent, hogy együtt felügyeljék a gőzmalom építését. Környezete nehezen fogta fel, hogy számára a gyakorlatias, kétkezi alkotás is ugyanolyan magasztos munka, mint az elvont tudományos elméletek gyártása vagy az opera világa. De a pillanat elillan, Edelcrantz arca ismét elborul, csípős nyelvű fiatal alteregója pedig tovább beszél:

– Úgy látom, hogy a fájdalom még a gőzgépnél is erősebb! Talán meghajthatnánk vele a malomkereket vagy a kocsikat, vagy segíthetne a talajvíz lecsapolásában is a földeken. De van olyan fájdalom is, amely az ember lelkét mardossa, a testével nem is foglalkozik. Mondd, miért hagytad hátra azt a nőt, az egyetlent, aki most enyhíthetné a magányodat? Biztos, hogy jó döntést hoztál?

Kiről beszélsz?

– Tudod te jól, még ha én ifjú koromnál fogva egyelőre nem is érthetem, hogy mi tetszett benne neked annyira. Róla beszélek, akit a gőzgéppel ellentétben nem tudtál hazahozni Angliából. Mariának hívták.

A kötelesség. Azt tettem, ami a kötelességem volt. Egyébként is, fiatal és naiv vagy, talán még elhiszel mindent, amit a versekben meg a regényekben olvastál az életről.

– Ó persze, a kötelesség! A gyávák örök mentsvára, akik restek lépni, vagy éppenhogy képtelenek az önmegtartóztatásra. Van, aki a vallás és van, aki a hitetlenség megszállottja. Nem gondolod, hogy a kötelességnek is lehetnek fanatikusai?

Edelcrantz lehunyja a szemét és gondolkodik. Élete során mindig így tett: jött, látott és gondolkodott – gyakran tisztábban másoknál –, és csak ezután cselekedett. Most, hogy meg van fosztva a cselekvés lehetőségétől, inkább csukva tartja a szemét. De a vér gőzmalma őröl tovább, a fájdalom távírója szakadatlanul kopogja bölcs mottóját:

– Általános figyelem kéretik!

Megint eszébe jut valami: alig néhány vetőgép működik még csak az országban, azok is felettébb költséges szerkezetek, mégis, a földművelésügyi akadémiának címzett utasításában feltétlenül ki kell térnie a fontosságukra.

Így van ez. Az embernek mindent részletesen el kell magyaráznia. Lehunyja a szemét, és belekezd.

1. rész:

Clewberg (1754–1788)

De Te, aki, mióta lelkünk összeforrott, az Értelem fényességét képviseled, míg én az Akarat erejét…

Kellgren levele Clewberghez, 1776

Hogy miért? Mert így akarom. Juvenalis, 6. szatíra

Első állomás: Åbo

– Nyisd ki a szemedet! Ideje fölébredni! Úgy alszol, ahogyan csak a holtak és az ártatlanok képesek aludni. De még a halottak is felkelnek egyszer – állítólag. Én a magam részéről azt mondom: hiszem, ha látom…

Az ágya mellől Kellgren mosolyog rá, éberen és felöltözve, a napi első kávé pedig a nyelvét is megoldotta. Most kezdődik minden: ez a nap, és vele az összes elkövetkező, egyelőre egy hófehér, foltoktól mentes papírlap. Minden lehetséges.

– Mindenki felkel, a halottak és a bénák egyaránt. De már megbocsáss, ha Jézus Krisztus személyesen tisztelné meg a jelenlétével Villnäs városát – ahol, ismerjük el, bőven akadna tennivalója –, téged látva még Ő, a Mi Urunk is csak a fejét vakargatná. Hiába mondaná, hogy „Clewberg, kelj fel, vedd az ágyadat, és járj!”, valószínűleg nagyobb szerencsével járna, ha azt parancsolná: „Ágy, kelj fel, és vedd a te Clewbergedet!”. Na, erre mit felelsz?

Clewberg felkönyököl, és megvakarja hálósipkás fejét. Valami motoszkál odabent, egy emlék, egy reminiszcencia: gyermekként a szolgálóleány keltegette így, hogy készüljön a reggeli leckére. De a kép, ahogy felbukkan, úgy azon nyomban visszahullik az elmúlt évek homályába. Hiszen Clewberg nemrég már a huszadik életévét is betöltötte!

Akárhogy is, szebb reggelt elképzelni sem lehetne. A madarak csicseregnek, a spaletták rései között kövér napsugarak nyomakodnak be a szobába.

– Pro primo azt felelem, hogy érvelésed teljesen téves, hiszen már rég ébren vagyok. Pro secundo pedig azt, hogy Kellgren mester – akiről köztudott, hogy egészen pontosan mely területek, még pontosabban mely domborulatok vonzzák leginkább a pillantását – jobban tenné, ha visszahúzná villás nyelvét, melyet engem keltegetve öltöget, ugyanis magam sem vagyok rest kígyót-békát kiáltani a másikra!

– Hah! Látom, álmodból keltve is cseppet sem renyhedve nyelvelsz! Tény, hogy aki szónok este, legyen reggel is az. Apropó, este: tegnap idejekorán visszavonultál – hogy az étkezőasztalnál elfogyasztott borok, vagy a játékasztalnál kezedben tartott lapok közt felbukkanó sorok szálltak-e a fejedbe, nem tudom, mindenesetre így távozásoddal megfosztottad magadat egy igazán elbűvölő jelenségtől. Mademoiselle Jeanna bájosan klimpírozott a pianínón, és úgy hiszem… nem, egészen biztos vagyok benne!, hogy jelentőségteljes pillantásai az én szempáromat keresték…

Kellgren sokatmondóan felhúzza a szemöldökét, és közben kinyújtott kézzel lejátszik néhány akkordot a levegőben. Clewberg gyanítja, hogy barátja Johanna kisasszony pillantásainak jelentőségteljességét és saját érzelmei hevességét egyaránt némileg eltúlozza, ahogyan az is biztos: kicsi az esély, hogy e tüzes rajongást tettek is követik majd. Kellgren évi ezertalléros járandóságot kap fizetségül a házban, ötször annyit, mint ezelőtt, a pernói heringzabálóknál. Hajlandó vajon mindezt kockára tenni pusztán azért, hogy közelebbi ismeretséget kössön a ház legidősebb lányával? Aligha. Az igazat megvallva Clewberg visszavonulása sem volt annyira korai, és különben is, nem volt semmi különösebb oka, csak egy egyszerű fejfájás. Ha jobban belegondol, még mindig hasogat a hálósipka alatt. Teste figyelmezteti: így jár, aki hívságokra fecsérli az idejét… Clewberg be kell, hogy ismerje magának: elméletben sokkal színesebbnek találja a bálokat és a hasonló ünnepélyeket, mint a gyakorlatban. Ez alkalommal is a kártyaasztalnál érezte magát a legotthonosabban: való igaz, a szerencse forgandó, de a játék legalább kiszámítható, ellentétben azzal, amely a táncparketten zajlik. Bármikor ezerszer jobban bízik az ász párban, mint egy női szempárban.

– Nos, új napra virradtunk, talán még nem késő pótolni, amiről lemaradtál. Nem csak kártyával él az ember. Ne feledd, bizonyítanunk kell, hogy érdemes tagjai vagyunk az Aurora-társaságnak, amely nem csupán az Aura-folyóról kapta a nevét, hanem hogy Porthan úr oly találó szavaival éljek, a „stúdiumok barátjáról, a hajnalpírról” is. Ráadásul…

(Hogy mennyit bír beszélni! Hogy csodálom őt a szavaknak e szabad folyásáért! És hogy becsül ő engem a hallgatásomért!)

– … és ami a legfontosabb, drága Clewberg, nem hagyom, hogy az álom továbbra is megfosszon a társaságodtól. Nem gyakran esik meg, hogy felkeresel minket, és tudod, hogy te vagy a legjobb! nem, az egyetlen barátom.

***

A szolgálók székeket rámolnak és dübörögve le-föl futkosnak a lépcsőkön. Sok vendég maradt Villnäsben az ünnepély után. Fleminget nem lehet garasoskodással vádolni: egyrészt, ha már háromszintes kúriája van, igyekszik legalább néha megtölteni, másrészt, nyaranta illendő visszahívni azokat, akiknek bálján az ember a téli szezonban táncolt. Az uraság egyébként sem tud meglenni az újabbnál újabb vendégek nélkül – hiszen ki előtt büszkélkedhetne akkor a gyülekezeti terem falát borító híres csatajelenetekkel? E pompázatos táblák azt a pillanatot örökítik meg, amikor a dicsőséges svéd flotta a harmincéves háborúban betört a dán felségvizekre – a képet végtelenül hömpölygő tenger, viharos égbolt és baljósan gomolygó füst teszi teljessé. A csatában a flottát egy bizonyos Claes Fleming nevezetű királyi tanácsos vezényelte, és egészen addig ő maradt az armada parancsnoka, amíg a nemes fő az úr 1644-ik évében, a Christianspriis melletti ütközetben össze nem találkozott egy kósza ágyúgolyóval. Azok még a hősies erény évei voltak, ellentétben ezzel a nyomasztó 1770-es évtizeddel. De hol is tartottunk? Fleming admirális fia, a főkormányzó úr újabb emeleteket épített a házra, melyekre pompás márványlépcsők vezettek, ám sajnos a legutóbbi háború során ő is elesett, ezúttal az oroszok keze által (akik a bajt tetézendő még a vörösréz tetőborítást is magukkal vitték).

Valószínű, hogy a Fleming-ház legifjabb sarját még egy jól megtermett ágyúgolyó sem tudná elcsendesíteni: az uraság előszeretettel monologizál a rokonságáról, családi birtokairól, és ezredszer is ugyanolyan örömmel mutat rá a festményeken a királyi hajóra. Kellgren, balszerencséjére, többször is részese volt az előadásnak.

Míg az öreg Fleminget a lőporfüst tüzelte fel, unokáját már a konyhából előszálló gőzök hozzák lázba: a fecsegő főrend általában csak addig marad csendben, amíg le nem nyeli a szájában lévő falatot. De ezúttal olyannyira belemerül a nemességről és az ifjú Gusztáv királyról szóló ostoba előadásába, hogy egy pillanatra még a rágásról is megfeledkezik. Könyörtelenül érkezik az újabb húsdarab, amely azonban megakad a torkában, és a báró bíborvörös arccal fújtat és szuszog, szeméből süt a pánik. De La Motte kapitány felugrik a helyéről, és férfiasan (amennyire tőle telik) hátbavágja az uraságot. A húsdarab kiszabadul, és egy óvatos nyelést követően eredeti rendeltetési helyére távozik. Fleming nem zavartatja magát: gyorsan kortyol egyet a fűszeres borból, és kihasználva az incidens következtében beállt csendet, még nagyobb elánnal folytatja: a király… meg Ehrensvärd… az öreg Fleming idejében bezzeg… Sveaborg erődjénél… hogy Sprengtporten is… meg az oroszok… közeleg a vadászévad… úgyhogy egészségünkre! Az egész hablatyolás teljesen jelentéktelen, érdektelen.

Fleming igazi despota, és nem a felvilágosult fajtából. Mentségére szolgáljon, hogy a saját hangja után a zenét kedveli a legjobban a világon. Nemrég megajándékozta Kellgrent egy húsz korona értékű hegedűvel (természetesen nem mulasztva el az összeg pontos megjelölését), és arra is nagy figyelmet fordít, hogy a városból kijáró magántanár mindig hozzon egy köteg zongorakottát Johannának, előző házasságából született lányának. Ez a tanár számára is kellemes elfoglaltság, hiszen régóta vágyakozva figyeli mind a zongorát, mind a zongoristát.

Kellgren egy tiszteletes fiaként született, de anyja második férje révén némi nemesi rokonságra is szert tett, így kis jóindulattal kijelenthető, hogy származását tekintve egy átlagos házitanító fölött áll. Amikor megszállja a túláradó jókedv, bármilyen környezetben otthonosan mozog, de ha elönti a melankólia, sehol sincs nyugta. Clewberg, a boldog emlékezetű Clewberg professzor fia, Gadd professzor unokaöccse, az akadémiai örökség és szellem büszke sarja ugyanakkor rendezett polgári háttere és kiegyensúlyozott természete ellenére egyáltalán nem találja a helyét a házban, mely rendjéhez nagyon is illő, ám a rendetlen viszonyok miatt számára mégis nehezen elviselhető.

Apja, a párizsi de la Gardie grófok egykori házitanítója alaposan belenevelte a tisztelet és a jó modor fontosságát. Itt azonban láthatóan senki nem hallott még a jó modorról – hogyan tudna ilyen körülmények között jó érzéssel elvegyülni a társaságban?

Ez is olyasvalami, gondolja, amit kénytelen leszek elsajátítani. Gyermekkorában abban a hitben élt, hogy a nemesség: nemes vonások és nemes lélek. Erről az ábrándról régen le kellett mondania (ehhez nem kell Voltaire-nek vagy Rousseau-nak se lenni), de most ki kell járnia a következő osztályt: meg kell tanulnia, hogy jobb (bár jelen esetben inkább csak jó) körökben nemcsak ismerni illik a szabályokat, hanem áthágni is tudni kell őket. És vajon mi lehet az oka, hogy még mindig egyfajta féltékenységgel tekint nemesi származású diáktársaira, pedig valójában ugyanolyan kapcsolatban van velük, mint bárki mással?

Clewberg és Kellgren egy kisasztalnál üldögél, és pletykál: az említett diáktársakról, akik nem mellesleg szintén az Aurora-társaság testvérei.

– Tehát Nordenskiöld is eljutott Stockholmba?

– Nahát, barátom, hiszen te irigykedsz! – mosolyog Kellgren.

– Irigykedem? Arra az eszelősre? Amikor legutóbb összefutottunk, rögtön végtelen értekezésbe fogott új ásványtani rendszeréről, a számlottó lyuggatásának módjáról és az amerikai rabszolgaságról – de sajnos nem mindig tudtam eldönteni, hogy mikor melyikről beszél éppen!

– Ne emészd magadat: Kreandertől hallottam, hogy August micsoda megbízatást kapott a Bányászati Kollégiumnál: 1200 ívrétnyi beadványt és protokollt kell letisztáznia, hogy megtanulja a szakkifejezéseket… és persze szokás szerint egy vasa sincs.

– Mikor mondott valaha igazat Kreander?

– Amikor nem állt érdekében, hogy hazudjon.

– Akárhogy is, szétszóródtunk a világban… hisz mi ketten sem láthatjuk egymást minden nap. Tidgren ugyan még a városban van, de veled, barátom, nem lehet egy lapon említeni sem!

– És a játszópajtásod, Klick?

– Itthagyta Åbót, és vele a jogi pályát. Felcsapott katonának, hiszen mindig is a seregbe húzta a szíve. De egyébként sem sokat láttam, mióta beléptél az életembe, és elérted, hogy félretegyem a gyermeki elfoglaltságokat.

– Szavamra, nem volt egyszerű! Ha az az Armfelt nevű förgeteg nem vonul el a vidékünkről, aligha járok sikerrel.

– Ne is mondd, micsoda vadember! Megváltoztatta vajon az udvari élet? Úgy hallottam, előkelő uraság vált belőle.

– Bárcsak a mi vidékünkön is akadna egy hasonló figura!

– De milyen szerencse, hogy megfeledkezett a francia könyvekről, amiket kölcsönkértél tőle!

A beszélgetés hasonló mederben folyik tovább, amíg Fleming ismét szólásra nem emelkedik a szomszédos asztalnál. Miért hallgat el hirtelen mindenki?

Újabb lecke a világ működéséről: Fleming báró kevésbé címének, mint inkább pénztárcájának köszönheti, hogy jelentős férfiúként tartják számon a környéken. A pénz az oka, ez a különös entitás, amely olykor érmék és rézlemezek, máskor megfoghatatlan absztrakciók formájában jelenik meg, és azok érzik a legkézzelfoghatóbbnak, akiknek jóformán alig jut belőle.

Fleming végül az „utolsó gazdag báró” néven vonult be a környék történelmébe. Nem alaptalanul. Mire utolérte a halál, minden likvid eszközét elitta, az összes lányát kiházasította, és a vagyonból mindössze két, folyamatos törődést igénylő kúria és fiúgyermek maradt: Clas és Herman. Csupán két név azoknak a listáján, akik fiatalon eltávoznak, még azelőtt, hogy történetünk a végéhez érne. Az utóbbit, az ifjabbat 1808-ban, Pyhäjoki dicsőséges csatamezején találta meg a végzet, az előbbit, az idősebbet pedig 1815-ben Brazíliában, dicstelenül és nincstelenül, egy rabló tőre által. Lám, csupán néhány szóval is milyen érzékletesen és szabatosan el lehet mesélni egy (sőt két) emberi sorsot! Talán nem is kell ehhez egy egész regényt megírni. Vagy mégis?

***

De hogyan történhet meg, hogy még egyetlen svédnek sem jutott eszébe, hogy regényt írjon, míg Franciaországban alig akad olyan írástudó, aki ne adta volna nyomdába a sajátját? Talán a klíma az oka a temperamentumbeli különbségnek? Vagy csak a mesterség gyakorlása hiányzik a svédeknek? De ha így is van, valaki legalább megpróbálhatná! Ilyesmikről társalognak, Clewberg és az ő Kellgrenje, és a páros minden svédre fordított szórakoztató históriát azonnal elolvas, amelyet sikerül beszerezni a házitanítótól vagy a ház urától. A recept felettébb egyszerű: szépséges hajadonok, titkos társaságok, többé vagy kevésbé egyértelmű morális tanulság. Egyikük sem vágyik azonban a regényíró babérjaira: mindketten elhatározták, hogy csakis a komoly irodalommal fognak foglalkozni.

Ha már a klímát említettük: az időjárás kedvezőbb a szokásosnál, felettébb kellemes augusztusi napok járnak. Az izzasztó meleg már-már elfeledteti az emberrel, hogy néhány hónapja még hogy hiányolta. A nap bőkezűen szórja aranysugarait a fák lombjaira és a rét virágaira, de nem tudják, hogy a hosszú, hideg télen kamatostul meg kell majd fizetniük az ajándékba kapott pompáért.

A manzárdtető eresze alatt fészkelő fecskesereg is szentül hiszi, hogy kitart a jó idő, és olyan magasban portyázik, hogy a földről nézve csupán szúnyograjnak látszik. A dolgos méh virágról virágra száll a lenföldön, olyan elégedetten, mintha csak tudná, hogy neve örök időkre fennmarad az ókori költő híres metaforájában.

A két jóbarát előszeretettel andalog a Virmo-öböl partjánál elterülő nádas mentén, de gondolataik már a lehetőségek mezején csatangolnak. Kellgren ugyan nem rajong különösebben a természetért, de mégiscsak vidéken nőtt fel, így ő mutogatja a különböző madárfajokat Clewbergnek. Ha madárrá válhatnék, tengelic volnék. Clewberg egy szélmalmot bámul a távolban, és megpróbálja megfejteni az X-et formázó lapátok lusta forgásának rejtett üzenetét.

– Tudtad-e, hogy ifjúkoromban énekesmadarakat szelídítettem? – kérdezi Clewberg.

– Na és mivel foglalatoskodtál még? Nem, ne is válaszolj, kitalálom! Tanultál, szorgosan, mint egy méh, nem is, szorgosan mint egy kismadár, amely apró gallyakat gyűjt a fészkéhez…

Clewberg emlékeiben felsejlik apja alakja, a filológusé, aki maga tanította a fiát, gondosan bevezetve a klasszikus és modern nyelvek rejtelmeibe: a nebuló, hogy örömöt okozzon apjának, mindig mindből jelesre vizsgázott (elmondhatatlanul büszke volt rá, hogy atyja a legkülönösebb nyelveket bírja: az arabot, a perzsát, még a törököt is!). De a szeretetteljes légkörű nyelvtanóráknak hamarosan vége szakadt: Clewberg apja nem sokkal a fiú tizenegyedik születésnapja előtt meghalt. A következő évben Abraham Niclast beíratták az egyetemre. Az ifjú uraság ugyan több nyelven is beszélt, de annál kevésbé volt jártas a kötetlen társalgásban, ami pedig talán mégiscsak a nyelv elsődleges funkciója volna.

Clewberg így válaszol:

– Igen. Talán így volt. De most inkább forduljunk vissza az úton…

Sőt, nem csupán nyelvtudásával tűnt ki: az igeragozás – amabo, amabis, amabit… szeretni fogok, szeretni fogsz, hímnem, nőnem, semleges nem, mindenki szeretni fog – mellett már akkoriban is élénken érdeklődött a fénytörés, az optika és a természetfilozófia egyéb területei iránt. De mindez csak mostanában vezette el a szabadgondolkodáshoz. Lelkipásztor és teológiaprofesszor apja füle hallatára az ifjú Clewberg bizonyára nem merne azzal a könnyed, enyhén ironikus hangszínnel vitázni a vallási kérdésekről, amelyet mostanában megenged magának.

Clewberg végül így szól a mellette baktató idősebb barátjához:

– Sikerült mostanában újabb gúnyiratot összeeszkábálnod az egyetlen igaz vallás ellen?

– Ha az egyetlen igaz vallás alatt Pryss esperest érted, akkor a válaszom az, hogy egyelőre nem. Az a néhány évvel ezelőtti fogalmazvány is éppen elég bajt hozott a fejemre. Ráadásul még mindig reménykedve várom a meghívót az esperes úr lányának lakodalmára. És kitartóan reménykedem, hogy esetleg a mi drága bárónk szeszélye lehetővé teszi, hogy a városba utazzunk az ünnepélyre. Gondolom, ezt a mulatságot te sem szívesen mulasztanád el!

– Nem, természetesen nem. Már ha egyáltalán sor kerül rá valaha.

– Ha! Jól mondod, még mindig nem késő, hogy a vőlegény észhez térjen, és kivegye a fejét a nyaktiló alól.

– A vőlegény rég észhez tért: olthatatlan szerelmet táplál Pryss pénze iránt. Gondolom én.

– Vág az eszed, mint mindig, drága Niclas. Apropó szerelem: hogy állsz vele? Továbbra is elkerülnek Ámor nyilai?

Kellgren ezzel érzékeny pontra tapint. Kettő és fél évvel idősebb barátja Clewberg korában már számtalan hódítást tudhatott a háta mögött, és nem kevés szerelmi históriát, vagy legalábbis szerelmi históriáról szóló históriát tudott elmesélni (Amabimus, amabitis, amabunt… szeretni fogunk, szeretni fogtok, szeretni fognak). Azt persze jótékony homály fedi, hogy mennyi szerelmet kapott cserébe a terjengős, Rousseau modorában íródott levelekért, amelyekkel minden erre fogékonynak látszó lányt és hölgyet célba vett, és mekkora pénzösszeget fizetett a női nem vélhetően kevésbé kiművelt képviselőinek (és most az imperatívusz: ama, amate! Szeressetek! Ez parancs!). Akárhogy is, tapasztalt barátja árnyékában Clewberg rendkívül nevetségesnek érzi saját félénk és puhatolódzó szárnypróbálgatásait, ezért jobbnak látja, ha inkább nem is említi őket.

– Eltaláltad, továbbra sem talált rám a szerelem.

Kellgren letelepszik a fűbe és nagyvonalúan témát vált:

– Találós kérdés: első szavam egy francia fúvóshangszer, a második, hol a görög Platón nevelt. Együttesen: egy hely, melynek fénye kissé megviselt. Mi vagyok én?

– Francia fúvóshangszer? A görög Platón? Remélem, hogy nem valami erkölcstelen cselekedetre célzol, ami nem is állna oly távol…

– Erkölcstelenség? Ó, dehogy. Sőt, ez a rejtvény a magas, száraz, már-már fás stílus jegyében fogant.

– Fúvóshangszer? Magas, fás? Nézzük csak… haut-bois? Ob… Megvan, a válasz csak az Åbo Akadémia lehet!

– Briliáns, drága Clewberg! Tudtam jól, hogy nem okozol csalódást. Te jössz.

De Clewberg sajnos ügyesebb a rejtvények megoldásában, mint kitalálásában.

***

Néhány nappal később Clewberg, aki közben visszatért Åbóba, a nyári hőségtől fülledt szobája mélyén üldögél, és „Az ősz” című versét csiszolgatja. Az első strófa nagyszerűen sikerült:

Természet, nem ismerlek többé!

Hol van szépséged és pompád?

Öröm, miért változtál köddé?

Hol találok újra reád?

Pusztulás, romlás és sötétség

A természet aggkorába lép

Sóhaja, mint méla gyászdal

Elhallgattak a vidám dalok

Lábam alatt falevél ropog

A mezőn őszi szél nyargal.

A második versszakon ellenben volna még mit javítani.

Nézd csak, ott a fagyos legelőn

A csorda szomorúan ballag

A fű, melyet virághad telesző,

Ma…

Ma keserűen lankad? Ma kis híján senkit sem laktat? Clewberg nagyot sóhajt, és leírja a tényleges megoldást:

Ma az ősz szelleme ballag.

Clewberg stílusában a francia elegancia és a magasztos új angol módi csatározik egymással. Az előbbi az udvari szubvención megerősödve vasmarkába kaparintotta Stockholmot, de a királyság peremvidékein, Åbóban és Göteborgban a koraromantikus csírák is gazdag táptalajra hullottak. Clewbergnek persze minderről fogalma sincs. Honnan is lehetne? Persze olvasta Osszián költeményeit és Gray temetői elégiáit, de a jövőben íródó irodalomtörténeti művek még nem juthattak el hozzá.

A folytatásban a francia osztag győzedelmes portyát vezet az ellenfél őszi párákban úszó országában:

Hol máskor szeszélyes szellő leng,

Most jeges fuvallat húrja peng,

Zord ruhát húz fel a világ,

Ez az utolsó sor talán nem a legsikerültebb, de nincs mese, a következő rímnek ki kell jönnie:

Öröm (ismét itt van ez a franciásan frivol öröm!)

már nem tud megigézni

Hiánya újra (tippelj, mi jön!) felidézi

Az életem ifjúkorát

Így kell ezt! Felhúzza ruháját – ifjúsága virágát. Clewberg elszomorodik, amikor belegondol, mennyit kell még várnia saját aggkorára, bár belátja: az is egyfajta privilégium, hogy az ifjú költő a vén pózát öltve elsiratja elhervadt fiatalságát – belekóstolhat a melankólia édes nedűjébe, anélkül, hogy megízlelné a hosszú erjedés évei során belevegyült keserű epét. Csak az az egyetlen baj, amikor az ember arra eszmél, hogy a póz valósággá vált, és tényleg megöregedett.

…az idő majd elszólít engem,

Majd úgy teszek, mint ő (tehát az előző sorokban

megnevezett virág), és csendben

A természet ölébe hullok

Igen, Clewberg pontosan ide szeretett volna kilyukadni! De ekkor kopognak az ajtón. A házigazda egyik lánya, Sara Charlotta lép be – Clewberg erejét megfeszítve igyekszik nem észrevenni, mennyit fejlődött mostanában ez a nemrég még oly szürke teremtés –, levelet hozott Kellgrentől. Clewberg átveszi a levelet, a lány egy pillanatra megáll az asztala előtt, mintha várna valamire, aztán elsiet.

Kellgren Villnäsből érkezett üzenete egy siralomének-levél: „Mióta elutaztál a többi urasággal, Villnäsben minden visszatért a régi kerékvágásba. A szokásos borgőzös ebédek és vacsorák, és közöttük a megszokott kínok leselkednek rám. A báró változatlanul egy felfuvalkodott hólyag, aki változatlanul odavan a nyers tréfákért és az együgyű eszmefuttatásokért, a báróné változatlanul lesüti a szemét, ha a báró rákezd, Mina kisasszony változatlanul gyötri a szolgálókat, a francia nyelv pedig változatlanul Mina kisasszonyt, Jeanna kisasszony még mindig szépen énekel és nyafkán társalog.”

Könyveket kér, kérdezgeti, mi hír az újságokban, mi hír a városban. A város és a környékén elterülő udvarházak között cselédek és más szolgálófélék közlekednek: oda-vissza hordják a leveleket és a különféle iratokat. A hírek úgy terjednek, mint a lomha folyó felszínén fodrozódó vízgyűrűk, és mire célba érnek, néha alig lehet felismerni őket: eltérítik egymást, összefonódnak, vagy éppen feloldódnak egymásban. Eme irománycsere farvizén egyben egyfajta kölcsönkönyvtár is kialakult: a nyomtatott szó sokba kerül, de ezzel a módszerrel a könyvek tartalma házról házra járhat, mégpedig szinte ingyen. Clewberg bizonyos szempontból előnyben van: ő örökölte ugyanis atyja tetemes könyvgyűjteményének egy részét, amelynek bizonyos darabjai – például a héber nyelvtankönyvek – ugyan kevésbé népszerűek, mint a legújabb szépirodalmi alkotások, de legalább megvan az alap, amelyre tovább lehet építkezni.

Clewberg a háziszolgára bízza válaszát. A cseléd egy villnäsi polgárhoz siet a levéllel, aki aztán felszáll az Edner Fogadó mólójáról induló hajóra, és hamarosan eljut a városba. Lám, a világ rendjének egy aprócska szelete, egyetlen magányos fogaskerék, amely azonban sokat elárulhat a nagy gépezet működéséről. A világ hatalmas nyelvtankönyvében megszámlálhatatlan szabály és megszámlálhatatlan kivétel sorjázik – a kérdés csak az, hogy meg tudjuk-e különböztetni őket egymástól. (Játsszunk el a gondolattal: ha névmás volnál, milyen névmás lennél? Mutató? Visszaható? Esetleg személyes? Tán csak nem birtokos?)

Clewberg az ablaka előtt elterülő tájat bámulja, és elmerül gondolataiban. Töprengő pillantása elégedetten pihen meg a Ryssbacken domboldalán őrködő szélmalmok során: suhogó karjaik mozgása azt üzeni; az ember nem hiába hajszolja a természet elemeit, ha az emberiségnek sikerült a szelet az uralma alá hajtania, a természet egyéb erőit is képes lesz megzabolázni. Clewbergben ezúttal is, mint mindig, feltámad a gyanú, hogy a szélmalom forgó karjai valami üzenetet próbálnak közvetíteni neki. Mintha azt kérdeznék: hol késik a mi Don Quijoténk?

De nincs sok idő a töprengésre, hiszen rengeteg feladat vár rá. Leveleket kell megválaszolni, szorosabbra fűzni a még lazán lógó szálakat a világban, kijavítani a verset, lerakni az ásványtani kollégium alapjait. Lassan, porszemenként elmozdítani a hegyet.

***

És mégis, Clewberg aznap délután már a kocsmában üldögél.

Képzeletben már övé a győzelem, elméje kiolvasta a látszólag véletlenszerűen szétszórt fekete és fehér korongokból. Sikeresen csőbe húzza ellenfelét, megtörténik a végzetes csere, még néhány lépés, és az utolsó bábut is sarokba szorítja. De egyáltalán mit keres itt Clewberg? Csak nem dámázásra fecsérli a drága idejét? Igen, még ennek a fiatalembernek is vannak gyenge pontjai.

A tábla másik oldalán a közismert tréfacsináló, Kreander izzad. Clewberg tudja, hogy ezt az időt épületesebb tevékenységekre is fordíthatná, de mégis megpróbálja rábírni ellenfelét, hogy játsszanak egy újabb partit. Diáktársa azonban megrázza a fejét. A játszmát figyelő Tidgrennek sem fűlik a foga egy újabb vereséghez:

– Hisz tudod, hogy pocsékul játszom.

Nos, ebben éppenséggel teljesen igaza van. Mi lesz így veled, Tidgren? Talán rátalál a szerencse, ami a dámában nem annyira, de a való életben igencsak fontos – az ifjú Clewberg mester nagy bánatára, aki legszívesebben nagyot csapna a sors kezére, vagy legalább zsineget kötne rá, mint a gyermekkorában befogott seregélyekre. Bár senki nem hajlandó kiállni ellene, nagy műgonddal felsorakoztatja a korongokat a táblán, és addig igazgatja őket, amíg mindegyik pontosan a mélyedés közepén nem fekszik. Végül ruhája ujjával ledörzsöl egy foltot a tábláról.

Ebben a pillanatban nyílik a helyiség ajtaja, és nicsak, hát nem August Nordenskiöld lép be rajta? Már oda is ért az asztalhoz, és játékra hívja Clewberget. Felöltőjét tisztázatlan eredetű foltok pettyezik, sőt! az egész lényét valami felettébb különös, ismeretlen szag lengi körül, mintha fémeket olvasztottak vagy tűzijátékot lőttek volna fel a közelében.

– Hát te meg mit keresel itt? Azt hittem, éppen a dalarnai bányákra felügyelsz – csodálkozik Kreander.

– Én meg, hogy Stockholmban van dolgod mostanában – jegyzi meg Clewberg.

– Nem – válaszolja Nordenskiöld, amivel nem árul el túl sokat.

Clewberg viszont annál kevésbé tud nemet mondani: int az ambiciózus kohásztanoncnak, hogy foglaljon helyet a játékasztal másik oldalán. Van valami Nordenskiöld fellépésében, ami mindig is irritálta Clewberget, aminek semmi köze a rejtélyes szagokhoz. Kihívója meredten bámulja a táblát, aztán beletúr a hajába. Clewberg észreveszi, hogy a keze is tele van foltokkal.

– Na és mi hír Kellgren barátunkról? – kérdi Nordenskiöld.

A mi barátunkról? Clewberg mély levegőt vesz.

– Jól érzi magát Villnäsben, kivéve, amikor a báró és de la Motte kapitány párbeszédét kell hallgatnia…

– Ó, micsoda kínok kínja, amikor a kapitány kappanhangján elkezdi recitálni a Télémaque-ot! – kiált fel Tidgren.

De la Motte úr ugyanis nem csupán azért tartózkodik az Åbói Akadémián, hogy a diákok élcelődésének céltáblája legyen: ő az akadémia francia nyelvmestere, és ebbéli minőségében előszeretettel elidőzik Fénelon épületes, ám annál unalmasabb regényénél.

– Különös, hiszen alig valamiben értünk egyet, mégis úgy érzem, hogy én és Kellgren nagyon hasonlítunk egymásra – jegyzi meg Nordenskiöld.

– Nos, ebben mi nem értünk egyet! – csattan fel Clewberg, és a szokottnál jóval hevesebben csapja le a táblára korongját. Majd azonnal meg is bánja az elhamarkodott lépést.

Az ellenfél képtelen állítása és megfontolt, komótos lépései hatására Clewberg, szokásával ellentétben elkezd ösztönből játszani. Hamarosan be kell látnia, hogy elmulasztott egy nagyszerű lehetőséget, ami ahhoz vezet, hogy előbb egy, majd újabb két bábuja is az asztalon végzi. A jámbor Nordenskiöld megfontoltan szemléli a táblát, és minden kérdésre ártatlan nyíltsággal válaszol, látszólag tudomást sem vesz Clewberg szarkazmusáról. Most a pénzről beszél, főként arról, milyen gyakran okoz neki problémát a hiánya. Csapongva száll témáról témára, lendületesen belekezd egy elbeszélésbe, aztán hamarosan lankad a lelkesedése, zavarba jön és visszatáncol. Ha Stockholmról kérdezik, kitérően válaszol. Hát persze, a bér nem rossz, de közel sem elég, rengeteg a költség, tudjátok, könyvek és egyéb létszükségletek, hiszen a tudást mélyíteni és szélesíteni kell. Tény, a tudós sorsa csupa önfeláldozás… Nordenskiöld a lappföldi aranybányákra tereli a szót. Clewberg rendes körülmények között figyelmesen hallgatná minden szavát, most azonban egyedül a győzelem lebeg a szeme előtt.

Nordenskiöld köztudottan nehezen tud egy dologra összpontosítani, de az álmodozók élénk fantáziája minden lépésnél kisegíti: Clewberg minden támadó cselére rögtönzött védekező manőverekkel válaszol. Így a kocsma eddigi bajnoka minden igyekezete ellenére is csak döntetlenre tudja kihozni a csatát. Bosszúság, bosszúság és újabb bosszúság!

– Hát nem vetted észre, hogy mit tervezek… itt? – kérdezi Nordenskiöld, és révetegen rámutat a tábla egy pontjára.

Clewberg erre azt válaszolja, hogy szentéletű apjának hála bírja a latint, a németet és a franciát, az olaszt, az angolt, a svédet, sőt még a göröghöz és a finnhez is konyít valamicskét, de a gondolatokban olvasni sajnos eddig még nem sikerült megtanulnia.

Kreander az égre emeli a tekintetét, Tidgren halványan elmosolyodik.

– Szerinted lehetséges a gondolatátvitel? – kérdezi Nordenskiöld ártatlanul.

Clewberg, a szkeptikus diák nem hisz az ilyesmiben. Nem tudja elképzelni, hogy működne a dolog. Tükrök szórnák szét a gondolatokat, mint a fényt? Vagy talán elektromos módon közvetítenék őket? Az elektromosságról persze még nem sokat tud. De a gondolatokról már sikerült annyit megtanulnia, hogy beszéd és írás segítségével is épp elég nehéz rávenni őket, hogy célba érjenek.

Ami azt illeti, a közelmúltban beszerezte La Mettrie Oeuvres philosophiques című munkáját, és a Berlinben nyomott zsebkönyvből áradó szabadelvű materializmusnak sikerült a magasztos szellemvilág létezésébe vetett minden hitet kiirtania Clewbergből. A gondolatok átviteléhez emberi testek szükségesek, és a testek mozgatása, sok más fizikai feladathoz hasonlóan, közel sem olyan egyszerű. Bármily közel is kerülnek egymáshoz, egy kisebb hézag mindig marad közöttük. Olykor nagyobb is.

De miközben Clewberg efféle elmés dolgokon töpreng, gondolatai valójában teljesen máshová vágynak: szárnyra kapnak, a postahajónál, a nyári madaraknál, sőt még a szélnél is gyorsabban falják a távolságot, míg meg nem találják Kellgrent a Virmoi-öböl partján…

***

Clewberg és Kellgren. Kellgren és Clewberg. CK. Ejtsünk néhány szót róluk, erről a kettős írásjelről. Ha mindketten Åbóbanban tartózkodnak, egy pillanatra sem válnak el egymástól. Alig marad idejük másokra. Azt is mondhatnánk, hogy ez a páros egy valóságos testet öltött kölcsönös névmás. Megfogadták egymásnak, hogy örökre összekötik a sorsukat, és sosem hagyják cserben a másikat.

– Gondolod – kérdezi gondolatban Kellgrent –, hogy egyszer lehetséges lesz a gondolatátvitel?

És egyetlen pillanatig ő maga is hisz Nordenskiöld ábrándképében, ha másért nem, hát Kellgren kedvéért.

Barátságuk gyakran már-már szenvedéllyé hevül, de e hevület mindig pusztán intellektuális természetű. Ha Kellgren nem rajongna oly’ látványosan az ellenkező nem képviselői után, Clewberghez intézett rajongó szózatait hallva a rossz nyelvek bizony felvethetnék, hogy valójában az ellenkező nem ellenkezője az igazán kedves neki. (Tény, hogy az ifjú Kellgren és az ifjú Clewberg érdeklődési köre igen széles, de ennyire talán mégsem.)

Ha a város a nyelvére veszi a párost, akkor is inkább azt róják fel nekik, hogy mindkettő megátalkodott stréber és elvetemült könyvmoly, és hogy lehetne annyi eszük, hogy nem gondolják magukról, hogy mindenki másnál okosabbak. Hogy az egyik becsvágyóbb, mint a másik, hogy már-már fárasztó, hogy minden fontos helyen beléjük botlani, mindenhol az ő hangjukat hallani. A szóbeszéd szerint Clewberg mindenáron osztályelsőként akart tetszelegni a magiszteravatáson, és ezért képes volt halálhírét kelteni az őt megelőző osztálytársnak – senki nem tudja biztosan, hogy igaz-e a pletyka, de a helyzet komolyságát mutatja, hogy senki nem hajlandó egyértelműen elvetni az elképzelést, még maga Clewberg sem. És ugyan Johan Henric örömmel eldicsekszik hódításaival, és barátjával szorgosan látogatják a tudományra felesküdött társaságok üléseit, a társak mégis érzik, hogy a párosnak nem igazán fűlik a foga a diákélethez. Puncs és éjszakai tréfák, karddal átszúrt kalapok és szörnyűséges fogadalmak: ha részt is vesznek bennük, csak ímmel-ámmal, különösebb lelkesedés nélkül. Micsoda nyámnyila alakok ezek?

Clewberg és Kellgren számára ugyanis a legkeményebb munka a legédesebb élvezet. Mi hajtja őket? Az erényről és a hírnévről szőtt ábrándok. A bibliai Prédikátor hiába inti őket a hívságok megvetésére – bár Voltaire versbe szedett Ószövetség-imitációit maguk is lelkesen utánozzák. Igen, az előző ezer generáció talán hiába loholt a szél nyomában. De ki meri kijelenteni, hogy nem ők lesznek azok, akik utol is érik? A titok csak annyi, hogy gyorsabban kell nála rohanni.

És ha már szóba került Voltaire és La Mettrie és a többi felvilágosító: a két tanult fiatalember természetesen a hasonlóan ellentmondásos Helvetius munkáit is olvasta. A mester tanításának sarokpontja ugyan, hogy minden emberi cselekedet mögött az önérdek áll – de az ifjúkori lelkesedés esetében még ő is kivételt tesz.

Második állomás: Ålandi-tenger

Zene, szónoklatok és szalutálás, katonai díszszemlék, színielőadások és egyéb hívságok, tűzijáték, a világos nyári estéken is lobogó lámpások a házak ablakaiban, és végül, mintha érezné a helyzet súlyát, még a nap is előbújik az esőfelhők mögül – mégis, mi folyik Finnországban? 1775-öt írunk, és ezen a nyárelőn Gusztáv király végre ellátogatott Åbo városába: megtette, amire a finnországi svéd rojalisták ebben az időben még igen népes tábora a nyár beköszönténél is jobban várt. Három év telt el, mióta a nylandi Sprengtporten-zendülést követő, szóbeszédekkel és félelmekkel terhelt napok után végre kitörhetett a királypárti ünneplés a városban: a nemrég megkoronázott király rokokó díszletek között zajló stockholmi államcsínye egy huszárvágással véget vetett az ellentmondásos szóbeszédeknek. Végre! – minden finn-svéd ajkán ez a szó rebegett. Végre vége a pártoskodás korának, vége a kalaposok és a sapkások örökös rivalizálásának! Vége az idegen hatalmak ármányának és uralmának! Végre egyenes utat vághatunk a politika szövevényes bozótosában, és megmerítkezhetünk a nemes és tiszta eszmények tavában! Clewberg ujjongó szívénél talán csak Kellgrené vert hevesebben. Messze volt még az az idő, amikor az uralkodói Machtübernahme és az új állameszmény megítélése elutasítottra fordul, így a páros, honfitársaihoz hasonlóan alig várta, hogy a király felkeresse a finn vidéket, amelynek lakói oly őszinte rajongással adóznak iránta. És Gusztáv, a kétes végkifejletű svéd királydráma főszereplője és egyben szerzője végre teljesítette óhajukat, így Clewberg és társai lehetőséget kaptak arra, hogy ha ideiglenes mellékszereplőként is, de maguk is fellépjenek a színpadra.

De megelégszik hősünk a beugró színész szerepével?

Hát persze, hogy nem. A királyi látogatás nagyszerű alkalom a különböző petíciók elővezetésére, nem csoda hát, hogy a királyi hintó nyomában alázatos kérelmek záporoznak, az adjutánsok kénytelenek több öblös kosarat beszerezni a tárolásukhoz. Van azonban más, kevésbé közvetlen módja is, hogy az ember ismertesse kívánságait a királlyal. Clewberg például akadémiai oppozíciót ad elő a királyi publikum előtt, Kellgren pedig eljuttatja az uralkodóhoz költeményét, amely az „Óda Ő Királyi Felségéhez, dicső åbói látogatásának emlékére” címet viseli. Úgy esik, hogy a díszbeszéd elnyeri a királyi felség tetszését, az óda azonban gyorsan kiröppen az emlékezetéből. Ami felettébb sajnálatos, elsősorban persze Kellgren miatt, de a barátság szempontjából is, amely első alkalommal ugyan, de apró csorbát szenved. Micsoda irónia, mutat rá Kellgren, hogy Clewberg éppen egy oppozícióval hívta fel magára a figyelmet: hiszen oly kevéssé jellemző rá, hogy bárkinek is ellentmondjon... Ebből is látszik, hogy Kellgren vérig van sértve.

***

És ez az érzés egész nyáron kitart, ráadásul Kellgren enyhe, ám annál makacsabb betegsége is súlyosbítja a helyzetet. A békülésre csupán Clewberg közelgő stockholmi útja előtt kerül sor. A konfliktus felszámolásával a barátság egyrészről elmélyült és megerősödött, másrészről viszont valahogy formálisabbá, már-már erőltetetté vált. Mindketten érzik, hogy ezután nemcsak a közös pontok kötik őket össze, hanem az ellentétek is.

A két barát közötti különbségek ugyanis egyre hangsúlyosabbá válnak. Kellgren – Clewberggel ellentétben – egyre szívesebben hallatja a hangját. Korábban zárkózottnak tartották, de fellépése fokozatosan egyre bátrabbá válik. A páros továbbra is virágról virágra, könyvről könyvre száll, de Kellgren egyre inkább a csapongó pillangó, míg Clewberg a dolgos méh szerepét ölti magára. Az egyik a szépségért rajong, a másik a hasznosság megszállottja. És bár az utile dulci korában mindketten hisznek benne, hogy ami hasznos, az egyben kellemes is, mégis inkább Clewberg gondolja úgy, hogy a szépség elsődleges feladata, hogy hasznot hajtson, és hogy a haszon már önmagában is szép.

A világ dolgaiban Clewberg lát tisztábban: nem csoda, hogy az optika tárgyából írta magiszteri disszertációját – egészen pontosan Newton fénytöréstörvényeiről, Klingenstierna e törvényekhez írt kritikájáról és d’Alembert e kritikákhoz készült kommentárjáról. Newton lenyűgöző szabályrendszere még arra is magyarázattal szolgál, hogyan törnek meg a lusta reggeli nap sugarai a víz felszínén, hogy aztán ezen a késő-szeptemberi napon behatoljanak a két barát szemgolyójába... de Clewberg nagy bánatára az efféle pillanatokhoz az összes tudományos kritika minden kommentárjában sem találni útmutatást. Clewberg és Kellgren némán bámulnak maguk elé.

A páros a mólónál, a hídon áll, ahonnan lapos fenekű csónakok szállítják az utasokat a briggekhez és a galeaszokhoz, amelyek, mint kipányvázott csatalovak, türelmetlenül topognak a napok óta várt kedvező szélben. Útra fel! Útra fel, amíg tart az ősz, és nincs jég a vízen!

A város felébredt körülöttük, és mivel ez az egyetlen híd, amely átvezet a folyón, folyamatosan kosarakat cipelő és állatokat hajtó emberek haladnak el mellettük, akik élik egyszerű vidéki életüket, és gondolkodnak, habár hogy miről, azt talán sosem tudjuk meg. A két barát összeölelkezik, és egy csendes pillanatig így is marad, orrukban a nedves szövet, bőr és haj jól ismert illata, amely átmenetileg elnyomja a víz, a város és az ősz szagát.

– Restellem bevallani, de féltelek, barátom. Mi lesz veled az Åland-tengeren a süvítő szélben, a hullámok hátán? – kérdezi végül Kellgren. Apró könnycseppek csillognak a szemében. Hűvös reggel van.

Clewberg megnyugtatja, hogy minden rendben lesz.

– Ígérd meg, hogy nem felejtesz el a főváros csillogása közepette! Írj sokat és gyakran, hogy ha csak másodkézből, de én is belekóstolhassak Stockholm gyönyöreibe.

Clewberg megígéri.

– Ígérd meg, hogy nem felejted el a te Kellgrenedet!

Clewberg megígéri, ismét, és Kellgren szomorúan bólint, mintha nem hinne neki. Aztán egyet hátralép, és immár férfiasabb hangon szólal meg:

– Üdvözöld Armfeltet a nevemben, ha találkozol vele! És ha netalán lehetőséget látsz rá, hogy egy másik szegény vidéki ifjú is megkeresse a kenyerét a fővárosban, akkor ne feledd: semmi sem tenne boldogabbá, mint ha csatlakozhatnék hozzád Stockholmban.

No igen, Armfelt: a király újdonsült kegyence. Az åbói királyi vizit során Kellgren és Clewberg is csupán néhány rövid szót válthattak a régi ismerőssel, és már sietett is tovább. Rövid ideig Armfelt is åbói diák volt – ez a nemesi származásához méltóan öntörvényű csirkefogó saját bevallása szerint semmi mást nem tanult meg az akadémián, mint temérdek diákcsínyt. Az egykori felületes ismeretség azonban az utóbbi időben ugyancsak felértékelődött, így Clewberg megnyugtatja barátját: átadja üdvözletét Armfeltnek, és azt is megígéri, minden tőle telhetőt meg fog tenni, hogy Kellgrennek is jusson valami megbízatás a fővárosban.

Elhangzanak az utolsó búcsúszavak, és Clewberg beszáll a csónakba, amely sebesen végigsiklik a folyón, el a kertek, malmok, gyermekkori emlékek és az Åbo-erőd mellett. A várral együtt maga mögött hagyja a múltját is.