Gerzsenyi Gabriella

A hazajáró

– szemelvények –

KALLIGRAM

© Gerzsenyi Gabriella, 2025
ISBN 978 963 468 595 1

Az a szokás

Amikor elmentél, nem ígértél semmit. Az a szokás pedig. Egy váll fölött hátravetett szó, egy papírfecnire sietősen rótt félmondat. Félbehagyott mondat. Egy sms, vagy messenger-üzenet. Nem mondtad: majd hívsz; sem azt: tartsuk a kapcsolatot. Nem mondtad, hogy néha azért meglátogatsz.

Hirtelen mentél el. Még sercegett a szalonna zsírja a tűzben tartott nyársad végén; nekem kellett a kenyeredre lecsöpögtetni, és azon melegében, hagymakarikával megrakva befalni. Még közöttünk imbolygott a történet, amit meséltem; nem talált utat hozzád, lassacskán szétesett. Még forgott az apró műanyag orsó a magnóban; nekem kellett a szalagot a kazettában visszacsévélni. Még látszott a levegőben a begörbített, tömpe ujjad, ahogy hívogat. Még lábad szagát lélegezte ki a szürke bakancs.

Hiányoztál. Hiányzott az arcomról esténként a kezed, amivel jóéjt kívántál. Hiányzott a fejed a vászonsapkából, amit kirándulásokon viseltél, és hátrahagytál a fogason. Hiányzott a bajuszod, és alóla a széles mosolyod. Hiányzott a mély hangod; kis pondrónak neveztél. Hiányzott a kacsintásod, amellyel felém nyújtottad a söröskorsót. Ihattam belőle, de szigorúan csak a habját. Jobban csúsztak vele a besózott, szárított kishalak.

Kerestelek. Eleinte csak odahaza, ahol addig együtt éltünk. Kerestelek reggel a bordó huzatú, nyiszorgó ágyban. Nem feküdtél benne; megharagudtam rá, belerúgtam a lábába. Kerestelek a tükörben, amely előtt állva hosszú percekig fésülgetted egyre ritkuló hajad. Megharagudtam a tükörre, leakasztottam a szögről. Kerestelek a sakktáblában és a figurákban. Hiába igyekeztél, nem tanultam meg igazán jól sakkozni. Megharagudtam a sakkra, elrejtettem a szekrény mélyére. Kerestelek a töltött káposztában, amit kéjesen daraboltál, tejfölöztél, kevergettél; mire nekiláttál, mindenki más már végzett vele. Megharagudtam a töltött káposztára, a szagát is megutáltam. Kerestelek a pecabotodban, amivel a ficánkoló potykát büszkén lóbáltad. Megharagudtam a pecabotra, beállítottam a sarokba, a kerti szerszámok mögé.

Később kerestelek idegen városokban, határállomásokon, vonaton és repülőn, vízparton és erdőben, fák törzsében és fűszálakban, sután levert sátorcölöpökben, bográcsban rotyogó halászlében, éttermekben és szállodákban, színházak széksoraiban, a karácsonyi csillagszóró szikrájában, a húsvéti kalácsban, a mazsolában, a születésnapi tortámban, ismeretlen buszsofőrök, portások, pincérek arcában, egyre ritkuló hajakban, lelógó bajuszokban, mély hangokban, tömpe ujjakban, ismeretlen férfiak ismerős mozdulataiban.

Némán tátogtam, amikor rájöttem, hogy meg kell szoknom a hiányodat.

Vártalak mégis. Vártam, megjelensz az oltár előtt, amikor búgnak az orgonák, és fehér ruhában belépek, amikor gyermekem születik, amikor megvágom magam lecsókészítés közben, amikor azt hallom Máté Pétertől, hogy „Most élsz”, amikor lóbálom az üres kosarat és nem találok gombát, még pöfeteget se. Vártam, visszajössz, a közelembe költözöl, lesz nálad papucsom és pizsamám, reggel megfőzöm a kávédat, este begyújtom a cserépkályhádat, megsimogatom az ősz hajadat. Sőt, ha kopasz leszel, azt se bánom.

Nem szóltál előre, amikor nyáron meglátogattál. Mint egy kisfiú, akit csínytevésen értek, úgy álltál a kerítésnek támaszkodva, görnyedten. Harminchárom év nyomta a válladat. Mint amikor elmentél, most is olyan voltál. Nem híztál, nem fogytál. Persze, a kosztod nulla kalóriás. Nem szóltál, nem kérdeztél. A szád nem mondta, hogy hiányoztam, csak a szemed beszélt. Két karommal átfontam a nyakadat, lágyan ringattalak. Féltem, ha menni hagylak, megint elmaradsz hosszan.

Végül hamarabb jöttél, mint gondoltam. Amint az ősz fehér ködsálat horgolt a Duna fölé, betoppantál. Nem volt csomagod, nem volt fárasztó az utad. A határon sem tartóztattak. Azt mondtad, elférsz kis helyen, és beköltöztél a ruhásszekrényembe. Azóta a csíkos blúz és a piros kendő közt laksz. Megeshet, hogy öltözködés közben véletlenül téged veszlek fel.

A földkupachoz elutazom néha. Az illem úgy kívánja, hogy rendben tartsam a helyedet, friss vizet és virágot tegyek a kőkancsóba, halottak napján gyertyát gyújtsak. Ha véget ér a háború, talán magammal viszem az unokáidat is. De nem ígérek semmit. Nem mondom, hogy majd jövök. Az a szokás pedig.

Kultúra

– Apuka, hagyja má’ abba ezt a rohadt szavalást!

– Húzd, ki tudja, meddig húzhatod,

– édesanya miért vagy dühös ha a nagypapa szaval?

– Ne kérdezősködjél, Imike, csak tegyed a dógod.

– Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot,

– édesanya most én is dolgozom mint a felnőttek?

– Hát, valahogy úgy. Osztán fizetséget éppen nem fogol érte kapni, aztat ne gondoljad.

– de édesapa a gyárban kap fizetséget

– Még az a szerencse, fiam, különben megnézhetnénk, mibül élünk.

– a nagypapa nem kap fizetséget mert már nem dolgozik?

– Sziv és pohár tele búval, borral…

– Azelőtt se sokat kapott. Nem végzett rendes munkát. Tudod, gyenge szegénynek az agya.

– nagyon sok mesét meg éneket tud mindig ő mesélt nekem amikor te meg édesapa munkába mentetek

– Hja, persze, mesélni azt nagyon tud. Közbe meg issza a bort feszt.

– amikor rám vigyázott nem ivott bort egy cseppet se

– Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal.

– Apuka, ne szavaljon már, az istenit! Ügyeljen inkább a kapával, mer még a végin belevágja a saját lábába.

– ne féljél édesanya a nagypapa kemény legény elmesélte sokszor ahogy megsérült régen a nagy háborúban hiszen te is hallottad

– Hallottam, hallottam. Csakhogy annak a fele se igaz. Annyi sérülésbe nyóc ember is belehalna. Nagyapád valahun az interneten olvasta ki.

– És keményen mint a jég verése,

– Na, ez hiányzik még, a jégverést emlegesse. Nem elég, hogy tavaly elverte a jég az egész veteményest?

– akkor még hóembert is építettem Szlávikkal emlékszel édesanya összegyúrtuk a jeget és futotta egy kicsi hóemberre

– Nektek is a szamárságon jár az eszetek, ahelyett hogy segítenétek a szüleiteknek.

– de hát segítettünk iskolába se engedtetek aznap hogy az összes vetéssel időben végezzünk

– Odalett az emberek vetése.

– Az isten verje meg ezt a vénembert! Ne mondja, hogy odalett a vetés! Hát muszáj az ördögöt a falra festeni? Nem elég, hogy mindig jön valami istencsapása?! Ha nem jégeső, akkor árvíz, ha nem árvíz, akkor aszály, ha nem aszály, akkor…

– Tanulj dalt a zengő zivatartól,

– A kapára figyeljen, apuka!!!

– édesapa azt mondta idén jó termés lesz feltalálták a hogyishívjákot a spermakultúrás kertet ahol

– Mit beszélsz, te? Miféle spermakultúrás kert?

– ahol minden növény szabadon nőhet még a gyomok is mert akkor szépen kialakul az egyensúly és nem tudnak elszaporodni a kártevők és

– Na hiszen, még tömje apád is a fejedet. Nem elég ez a vénember a sok marhasággal. Szegény nagyanyád, mennyit tűrt neki, nyugodjon békébe.

– Fákat tép ki és hajókat tördel,

– nagymama szerette a nagypapát egyszer megkérdeztem kit szeret legjobban a világon és azt mondta a nagypapát te is édesapát szereted legjobban a világon?

– Őtet, fiam, ki mást. Meg tégedet. A baj csak az, hogy apád nem éppen minket szeret a legjobban. Látod, sose nincsen itthol. A gyárba ül mostan is. Osztán munka után meg megyen koccintani a kollegákkal, mer mindig van valakinek nevenapja, meg születésnapja, meg gyerek születik…

– Háború van most a nagy világban,

– Szlávikék azért költöztek a szomszédunkba mert náluk háború van?

– Aszongyák. Meg itten jobban tudnak élni. Jobban keres az apukája a gyárba. Jobb a termőfőd is. Osztán a spermakultúrás micsodát még nem is mondták.

– a tanítónéni se hitte el azt mondta permetezés nélkül nem lehet szép a termés

– Igaza is van Rozi néninek. Még hogy szabadon nőni a gyomoknak, ki hallott már ilyet!

– Én.

– Apuka? Mér nem a kapára ügyel? Nem elég mély az a lyuk a krumplinak.

– Én hallottam. Sőt, olvastam az interneten. Nem a sérülésekrül szokok olvasni. Azok vótak, ahogy vótak. Hanem a permakultúrárul. Jól mondod, kisonokám, ez lesz az igazi csoda! Apád nem a kollegákkal koccingat munka után. Kertészeti tanfolyamra jár. Többre akarja vinni, mint amire nekem sikerült. És azt akarja, hogy te még őnála is többre vigyed. Gyere, mesélek még valamit, csak kérd meg édesanyádat, menjen vissza a házba, oszt készítse a vacsoránkat. Lesz saláta is, a zsenge spenótbul, amit magad szedtél délután.

Nyárfák

(Városi kórház, hetedik emelet, kettes szoba, reggel 8 óra)

– Jó reggelt kívánok, Doktornő, hogy van ma?

– Jó reggelt, Szabó néni! Köszönöm a kérdését, elég nyugtalanul aludtam.

– Ej-ej, csak nem elfelejtette bevenni a Doktornő a gyógyszereit? Csak nem tetszik elsumákolni?

– Én aztán nem, Szabó néni, Isten bizony!

– És mi okozhatta a nyugtalan éjszakát, drága Doktornő?

– Susogtak a nyárfák, Szabó néni. Egész éjszaka susogtak az ablakom alatt a Tisza-parti nyárfák. Olyan hangosan, hogy nem tudtam aludni.

– Azok bizony hangosan tudnak susogni, valóban. Emlékszem rá magam is, sokat hallgattam, amikor még lejártunk a Tiszára fürödni.

– Amikor még a Horváth Laca gitározott.

– Igen, amikor még a Horváth Laca gitározott. Úgy pengette a Yesterday‑t, mintha ő lenne a Paul McCartney.

– Nekem udvarolt is egy darabig. Eljött hozzánk, megállt a gangon, ott zendített rá arra a dalra, hogy All my loving.

– Igen, a Doktornő édesanyja pedig kilépett a konyhából, és megkérdezte, hogy mi ez a ricsaj.

– Úgy volt, pontosan. Apám csak azért nem figyelt, mert hátul dolgozott a fáskamrában, közben meg a táskarádióból hallgatta a magyar nótákat. Az volt a kedvence, hogy Rózsa, rózsa, sárga rózsa. Jákó Verától.

– A Doktornő édesapja nagyon szépen tudott énekelni. A templomban sokszor hallottam.

– A templomban még szebben énekelt, mint odahaza. Betöltötte a hangja az egész teret. Még a tornyot is, ahol a galambok laktak. Sosem mertem felmászni a haranghoz, féltem a galamboktól. Csapkodtak a szárnyukkal, és szüntelenül burukkoltak.

– Aztán jött az új kántor, és őt nem szerették a galambok.

– Nem szerették a hívek se, Szabó néni. Folyton részeg volt az. Pedig motorbiciklivel járt, oldalkocsis volt neki. Olyan hangosan berregett, hogy az utca végéből is meghallottuk.

– Igen, emlékszem. Ha a szomszéd ház elé ért, mindig megugatta a kutya, a Tarzan.

– Szép nagy kutya volt, félelmetesen nagy. Az iskolából hazafelé menet átmentem inkább a túloldalra, hogy ne ugasson meg a Tarzan a kerítés mellől.

– A túloldalon volt az óvoda.

– Igen, ott sokszor kihallatszott az óvodások éneklése az ablakon át. Karácsony közeledtével mindig énekeltek.

– Nem is volt szabad karácsonyt mondanunk. Hogy megszidott érte Juci néni másodikban!

– Azt kiabálta, hogy az nem karácsonyfa, hanem újévi fenyő.

– Egészen berekedt a kiabálástól, és elkezdett köhögni.

– Meg is betegedett utána, nem jött tanítani vagy két hétig.

– Megfázott, azt mondták. Nagyon hideg tél volt akkor.

– Szerettem a hideg teleket. Ropogott a hó a lábunk alatt reggelente, ahogy kiléptünk a házból.

– A cserépkályhában meg ropogott a tűz, pattogott a fa. Tököt is sütöttünk benne.

– Amikor átköltöztünk, az új házban már nem volt cserépkályha. Radiátor fűtött, a pincében zúgott a kazán.

– Hát, köszönöm az emlékezést, Doktornő. Most már pihenjen egy kicsit. Hátha ma éjszaka majd nem susognak annyira a nyárfák és nyugodtabban fog aludni.

– Igen, az jó lenne. Holnap a fiammal találkozom. Betöltöm a hatvanat, fel akar köszönteni. Tudja, író lett belőle. El akarom neki mesélni a nyárfákat, hogy megírhassa majd az egyik könyvében.

– Már hatvan lenne? Hmm. Isten éltesse, Doktornő!

– Köszönöm, Szabó néni. Viszontlátásra!

– Viszontlátásra.

✦

(Éjjel fél 3‑kor, az ügyeletes orvos szobájában megszólal a telefon)

– Halló, tessék, itt Szabó doktor.

– Főorvosnő, elnézést a zavarásért, Kriszti vagyok a hetedikről, az éjszakás nővér. Tessék jönni gyorsan, mert a jogtanácsos asszony rosszul van!

– A doktor Balázs Ibolyáról beszél, Krisztike? Aki egyedül fekszik a kettes szobában?

– Igen, igen, nagyon zavart, most már nem is orvosnak, hanem a kórház igazgatójának hiszi magát. És alig tapintható a pulzusa.

– Köszönöm. Azonnal indulok. Addig is, mérjenek neki vérnyomást és vércukor-szintet!

✦

(Pár perccel később, a hetedik emelet folyosóján)

– Istenem, add, hogy ne menjen el Ibolya. Még ne. Addig ne, amíg fel nem idéztük valamennyi emléket. És a hangokat. Ő az utolsó tanú a Tisza-partról.

Tartalom

A tizenötödik

Az a szokás

Gépelési hiba

Kertelés nélkül

Mákvirág

Moszkva szerint

Fehér magány

Kishajó

Kultúra

Jól bezárva

Nyolc sör

Sár lesz belőle

Mustársárga boríték

Aki itt van

A hangyákéba se

Főszezon

Ünnep

Vonalak

Az új lakó

Míg észhez térsz

Pásztorok

Delikátesz

Hogy jó legyen

Nyárfák

Szorítás

Zarándoklat

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Mészáros Sándor
A borítót Natre Átjárók c. festményének
(natrepinter.com) felhasználásával Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 595 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL