A terapeuta
Author: Nicole Trope
Date: 2026-09-03
Publisher: Álomgyár Kiadó
Rights: Copyright © Nicole Trope, 2025

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Nicole Trope: The Therapist, 2025

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mostoha sorsok, 2022

Anyák titka, 2023

A szomszéd titka mindig sötétebb, 2024

Hat hosszú év, 2025

Fordította
BOHÁK ILDIKÓ

Copyright © Nicole Trope, 2025

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd
trading as Bookouture.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Győrfi Judit

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890
admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu
www.facebook.com/alomgyar
instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6834-16-6

D. M. I.-nek és J.-nek

ELŐSZÓ

JELEN – SZERDA ÉJJEL

A sikoly nem jöhet belőlem… de mégis így kell lennie, hiszen felismerem a saját hangomat.

A földön kuporgok, ringatózom, egyre hangosabban hallom a szirénák vijjogó hangját, és érzem, hogy lassan feladom.

Szedd össze magad! – szólal meg a jobbik énem. Térj magadhoz! Terapeuta vagy, viselkedj ennek megfelelően!

De a másik énem nem olyan erős, és hallja a szirénát, érzékeli a vér nehéz szagát a hideg levegőben, és a földön heverő testet bámulja. Ez az énem nem képes uralni a helyzetet.

Segítenem kellett volna. Elvégre ez a dolgom. A rendelőmben a kliensek hozzám fordulnak a gondjaikkal, megosztják velem a félelmeiket, és rám bízzák a legféltettebb titkaikat, én pedig minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy jó irányba tereljem őket. Megőrzöm a rám bízott titkokat még úgy is, hogy néha nagyon felkavarnak. Hiszen ez a munkám. Megpróbálom jobbá tenni a dolgokat.

De most elrontottam. Nagyon elcsesztem. Egy test hever itt előttem, a szirénák meg sikítanak. Nem tudtam megőrizni a titkot. Nem ismertem fel az igazságot, és most itt vagyok.

Aztán kiáltás hallatszik, valaki más kiáltása.

– Tegye le a fegyvert! – üvölti egy férfi. – Tegye le! Most azonnal!

Felemelem a testről a tekintetem, és a hang felé fordítom a fejem. Meglátom az arcát, melyet eltorzít a düh, és valami más is… Talán a félelem?

Fél tőlem.

– Tegye le! – kiáltja újra, mire én a kezemre pillantok: fegyver van benne. Hát ezért fél tőlem. Nála is fegyver van.

De a kettő korántsem ugyanaz. Az ő fegyveréhez egyenruha és felhatalmazás dukál.

Nekem nincs semmiféle felhatalmazásom. Nekem nem is kellene itt lennem.

Csak segíteni próbáltam! Ezt akarom neki elmondani, de őt semmi más nem érdekli, csak a kezemben lévő fegyver.

Közelebb lép, és az arcomba világít a zseblámpával.

– Tegye le! Tegye le a fegyvert!

Felemelem a fegyvert tartó kezem, és végre sikerül megszólalnom.

– Én nem akartam, hogy így legyen! Csak segíteni próbáltam – mondom zokogva, és közben nagyon remélem, hogy hisz nekem. Muszáj elhinnie az én történetemet! Szükségem van rá, hogy higgyen nekem.

EGY

HAT HÉTTEL EZELŐTT, JÚLIUS

LANA

Miután az utolsó kliens, Natalia is elhagyja a rendelőt, becsukom az ajtót. Veszek egy mély levegőt, hátha tompítja a fejfájásomat, de nem segít.

Annál azért gyakorlottabb vagyok, hogy ennyire túlzsúfoljam a napom, de aki kért, kapott mára időpontot, mert senkinek sem tudtam nemet mondani. A júliusi iskolai szünet idején kivettem két hét szabadságot, s most, hogy a fiam, Iggy visszament az iskolába, be kell hoznom a lemaradást. Sorban álltak a kliensek, és alig várták, hogy munkába álljak, amiért igazán hálás vagyok. Beletelt egy kis időbe, mire kiépítettem a praxisom. Számomra minden egyes kliens, aki belép az ajtón, újabb lehetőséget jelent arra, hogy segítsek. Aki átlépi a küszöböt, bizalmat szavaz nekem.

Még csak két napja tértem haza az álomnyaralásból. Iggyvel Balin élveztük a napsütést és a meleget abban a gyönyörű tengerparti szállodakomplexumban, amit lefoglaltam. Felejthetetlen emlék. A telefonom tárhelye tele van a ragyogó kék égről és a tenger csillogó víztükréről készült képekkel, hogy a sötét, nyirkos napokon majd időről időre újra végignézhessem őket, és átélhessem az örömöt, amit akkor éreztem.

Ausztráliában a tél elvileg nem túl hideg: napközben többnyire elviselhető a helyzet, a hőmérséklet csak éjszaka esik fagypont körülire. De ezen a télen kitartóan esik, és én tudom, hogy az időjárás is az oka annak a tompa fásultságnak, amivel a klienseim ma beléptek a rendelőbe. Az irodám nagy ablaka az utca túloldalán lévő parkra néz, és általában rengeteg fény árad be a helyiségbe, de ma egész nap égve kellett hagynom a vakító mennyezeti világítást, hogy elűzze az árnyakat. Szó szerint és átvitt értelemben is… Biztos vagyok benne, hogy ez sem segít a fejfájásomon.

Bűntudatom van, amiért magukra hagytam a klienseimet, és inkább elmentem nyaralni a fiammal, de szükségem volt a feltöltődésre. Szakítanom kellett egy kis időt a saját életemre, ráadásul pont erre biztatom mindig a klienseimet is.

Amikor valaki nehéz időszakon megy keresztül, a rossz idő – mint ez a szakadatlanul zuhogó eső is – csak súlyosbítja a lehangoltságot. Most is kopog az ablakon, odalent pedig az utcán hömpölyög, és a víz kiönt a csatornából. A hazajutás ilyenkor egy rémálom. Csúcsidőben nemcsak a forgalom elviselhetetlen, az autósok a szokásosnál is türelmetlenebbek, de én még mindig a nyaralás emlékébe kapaszkodom, és ha erre gondolok, talán nem veszítem majd el a türelmem.

De nem feltétlenül az esős idő miatt mentünk el nyaralni. Ugyan papírom van róla, hogy képes vagyok átsegíteni másokat az érzelmi nehézségeken, ám ha a saját gondjaimról van szó, hiába a képesítés és a gyakorlat, nem jelent mankót az életben.

Oliver, a volt férjem hat hónapja újranősült. Az új felesége csak pár évvel fiatalabb nálam, és nemcsak hogy fitneszedző, de remekül is főz, és képes derűsen szemlélni a világot. Amikor hónapokig párterápiára jártunk, hogy megmentsük a házasságunkat – még mielőtt Oliver végleg tönkretette volna –, a férjem gyakran felrótta nekem, hogy hajlamos vagyok mindent túlelemezni, és ízekre szedem a gondolatait, amivel csak annyit érek el, hogy ő maga is kételkedni kezd bennük. Szerinte ez a legrosszabb tulajdonságaim egyike.

– Miért nem tudunk csak úgy „lenni”, például leülni a kanapéra, és megnézni egy filmet anélkül, hogy intellektuális eszmefuttatásba kezdenénk arról, hogy mik a hibáim? – kérdezte, és ez csak egyetlen burkolt megállapítás volt a sok közül.

– Miért nem tudsz elfogadni egyetlen bókot sem anélkül, hogy azt firtatnád, miért mondtam? Miért rágódsz rajta hetekig, ha véletlenül megnézek egy másik nőt az utcán? Épphogy csak rápillantok, mint minden férfi. Miért nem vagy képes kordában tartani a féltékenységedet?

Ha soha többé nem hallom ezt az utolsó mondatot, a válás már megérte.

Becky, Oliver új felesége pontosan olyan nő, mint amilyenre vágyott. Tökéletes az alakja, hibátlan a bőre, vörösesbarna hajkoronája és hidegkék szeme van. És Iggy, a fiam imádja.

– Ő készíti a világ legjobb brownie-ját! És szeret legózni! Nagy legóvárost épít velem – mondta nem sokkal azután, hogy ő is megismerkedett vele. – Apa azt mondja, mellette nyugodtnak érzi magát. Ez mit jelent?

– Csak annyit, hogy jól elvannak – válaszoltam. Pedig valójában nyilván úgy értette, hogy ellentétben velem, hiszen mellettem soha nem találta meg a nyugalmat.

Holott én nem változtam az idők során, egész életemben ilyen voltam. Csak figyeltem, és vártam, mintha bármelyik pillanatban történhetne valami rossz. A szüleimet nem hibáztathatom ezért, ők kedves emberek. A szorongásom az iskolában kezdődött. Rájöttem, hogy nem mindenki rajong értem, sőt azok közé tartozom, akit valamiért kifejezetten nem kedvelnek a többiek. Mások idegeire mentem, és magam sem értettem, miért. Ez a felismerés meghatározó volt a személyiségem alakulása során, és visszahúzódó, óvatos, folyton aggódó felnőtté váltam.

– Próbáld meg jól érezni magad! – figyelmeztetett anyám, amikor kamaszkoromban elhívtak egy buliba, ami nem fordult elő gyakran velem. Talán önvédelemből lettem introvertált, és én elfogadtam, hogy ilyen vagyok. Emberekkel foglalkozni olykor kimerítő, ezért nagyon fárasztóak tudnak lenni a kliensekkel töltött hosszú napok, ugyanakkor hajt a vágy, hogy segítsek másokon, és ezt én terapeutaként nagyon jól kamatoztatom. Van némi tapasztalatom abban, hogy mi történik azokkal, akiknek nincs kivel beszélgetni, vagy nem mernek segítséget kérni. Vannak ugyan, akik kérnek, de nem akkor kapják meg, amikor a legnagyobb szükségük volna rá.

A felszínes csevegést sosem bírtam, de mindig érdekelt, hogy mi az, amit az emberek nem akarnak magukból megmutatni. Kik ők a maszk mögött? Az egyetemet talán ugyanazért végeztem el, mint a pályatársaim többsége: hogy saját magam meggyógyítsam. Azt hiszem, tudatosan kerestem a választ a kérdésre, hogy ki is vagyok én az álarc mögött, és mások miért nem kedveltek egykoron. Hogyan tekintettek rám, mit láttak bennem? Ki az a nő, akit kifelé mutattam a világnak, és miben különbözött attól, aki valójában vagyok? A felnőtté válással persze javult a helyzet, az anyasággal meg különösen, de tisztában vagyok vele, hogy a gyermekkoromban szerzett sebek még nem gyógyultak be teljesen.

Anyám mindig azt hajtogatta, hogy a kamaszkor az élet legszebb időszaka. Nagy szabadság és semmi felelősség, mondta nevetve. Azok alapján, amit a saját életéről mesélt, megtudtam, hogy az ő kamaszévei nagyban különböztek az enyémtől. Ő járt bulikba, randizgatott, kísérletezett a divattal, és minden sportot kipróbált, amit csak lehetett. Én a háttérben maradva szemléltem az eseményeket, a könyvtárban kuksoltam, és abban reménykedtem, hogy ha véletlenül mégis észrevesz valaki, nem azért teszi, hogy piszkáljon engem. Az általános iskola első évétől kezdve bántottak, majd a középiskolában szinte elviselhetetlenné vált a helyzet, én mégis maradtam, és végigszenvedtem az egészet.

– Miért nem váltasz sulit? – szegezte nekem a kérdést anyám számtalanszor az évek során, de én tisztában voltam vele, hogy akárhová megyek, nem hagyom hátra önmagam. Volt bennem valami – a külsőm vagy a viselkedésem –, ami könnyű céltáblává tett. Abban reménykedtem, hogy az egyetem más lesz, hiszen ott nem több száz, hanem több ezer diák van, olyan sokfélék, és talán könnyebb lesz rátalálni a hozzám hasonlókra. És így is lett. Megváltozott ugyan az életem, de soha nem felejtettem el az iskolai éveket.

Azt hiszem, kevesen ússzák meg sértetlenül a gyermekkorukat.

Beckyt például soha nem bántották. Nem kell megkérdeznem tőle ahhoz, hogy tudjam. Biztos vagyok benne, hogy ő volt a népszerű lány a suliban, rengeteg haverja volt, és nyilván minden buliba meghívták. És Oliver feleségül vette.

Öröm az ürömben, hogy én már nem vagyok szerelmes Oliverbe. Amikor végül kimondtuk, hogy menthetetlen a házasságunk – inkább az ő hibájából, ezt azért meg kell jegyeznem –, megegyeztünk, hogy mindent megteszünk annak érdekében, hogy az akkor hároméves Iggyt ne viseljék meg a történtek, és lehetőség szerint zökkenőmentes legyen az átmenet. Mindketten tartottuk magunkat az elhatározásunkhoz. Barátságban váltunk el, és fontosnak tartottuk, hogy Iggy tudja, még mindig kedveljük egymást. Ez az én részemről némi erőfeszítésbe került. Iggy rám és az apukájára is hasonlít. Tőlem örökölte a sötétebb bőr- és hajszínét, Olivertől pedig a zöld szemét és a mosolyát. Amikor ránézek, Olivert látom, ezért képtelen volnék gyűlölni az apukáját, de azért még mindig haragot érzek a volt férjem iránt. Jobban megviselt, mint szerettem volna, hogy feleségül vette a gyönyörű Beckyt, aki jól érzi magát a bőrében, és értékeli önmagát. Oliver nem bírta, hogy féltékeny vagyok más nőkre, én pedig gyűlöltem, hogy túl sok figyelmet szentelt nekik. De nem is ezek a dolgok zavarnak a legjobban az új házasságában, hanem az, hogy Iggy mennyire szereti Beckyt. Senki sem szereti, ha lecserélik – anyaként különösen –, és Iggy szemlátomást rajong Beckyért. Kedves, figyelmes, és mindig szakít időt arra, hogy játsszon vele. Pont a szabadidő az, amiből a gyermekét egyedül nevelő dolgozó anyának sajnos kevés jut.

Ne légy nevetséges! – korholom magam. Az anyja vagy, mindenkinél jobban szeret! Örülj neki, hogy jól kijönnek, így az apja is több időt tölt vele.

A napsütésben Bali szigetén sokkal könnyebb volt hálát érezni a pozitív dolgokért a kiadós, egzotikus gyümölcsökből és palacsintából álló büféasztalos reggeli után. Egy ilyen napon viszont, amikor az eső már öt órája veri a rendelőm ablakát, nehezebb emlékeztetni magam arra, mennyi mindenért lehetek hálás, de próbálkozom. Oliver most Európában van, ahol nyár van. Beckyvel persze, aki miniszoknyát és szűk felsőt hord. Ugyanazt a körutat járják végig, amit mi terveztünk a tizedik házassági évfordulónkra. A mi kettősünk persze már nem érte meg az évfordulót.

No, de vissza a munkához! Hagyd abba a múlton rágódást! – utasítom magam.

Iggy fél ötig van napköziben, így indulás előtt van fél órám, és ebben benne van az időjárás miatti csúszás. Leülök az asztalhoz, a fiókból előveszek pár szem Panadolt, és egy korty vízzel lenyelem. Ha most sikerül pár jegyzetet megírnom, este nem kell dolgoznom.

Miközben várom, hogy hasson a gyógyszer, átolvasom a jegyzeteimet Nataliáról. Fiatal nő, elhivatott ápoló, de nehezen tudja letenni a munkát, és megterhelő számára, hogy mindig hazaviszi a munkahelyi terheket. Tudom, milyen nehéz ez, így átérzem a problémáját.

A fejfájás enyhül, ezért bekapcsolom a számítógépet, de ahogy hozzákezdenék a jegyzeteléshez, kopognak az ajtón.

– Bújj be! – Csakis Ben lehet az. Rajta kívül most nincs senki az irodában, mert Kirsty, a recepciósunk ma korábban elkéredzkedett egy orvosi vizsgálat miatt. Nem tűnt betegnek, talán csak egy rutinvizsgálatról van szó.

– Szia! – köszön Ben, miután benyit. – Van egy perced? – Ben brit akcentusa mindig mosolyt csal az arcomra.

– Mindjárt indulnom kell Iggyért – válaszolom, miközben erőt veszek magamon, hogy ne aggódjak túlságosan a kinézetem miatt. Fekete hajam kócosan omlik a vállamra, a szemem alatti sötét karikák most még jobban látszanak, mert a nap végére elkenődött a sminkem, és a sztreccsnadrágomat viselem, miután a nyaraláson kissé elengedtem magam, és mindent megettem, amit csak megkívántam. Kissé szétestem, és most éppen nem érzem „profi terapeutának” magam.

Ben kinézete – mint mindig – most is kifogástalan. Barna haja kuszán is rendezett, arcát tökéletes fürtök keretezik, az álla borostás. Kékesszürke szemével engem fürkész az elegáns, keret nélküli szemüvege mögött, én pedig feszengve mocorgok az átható tekintettől a széken. Mindössze két évvel fiatalabb nálam – harmincnégy éves –, de legalább tízzel tűnik fiatalabbnak. Soha nem volt házas, gyereke sincs. Egyszer sem említette, hogy lenne barátnője, de biztos vagyok benne, hogy ritkán üti el az időt egyedül. Kiszúrtam, hogy Kirstynek felcsillan a szeme, amikor Ben belép a rendelőbe, és egy kicsit aggaszt is, hogy mi van köztük.

Kirsty huszonhat éves, nagyjából egyidős a kliensemmel, Nataliával, de teljesen más az életfelfogása. Mindig van egy csokor virág a csinos, sötét hajú, világosbarna szemű lány asztalán, és nem hinném, hogy ugyanattól a férfitól kapja. Pár hétig ugyanis valami Jackről beszél, aztán Svenről, Oscarról… Szóval, mindig cserélődik a név. Úgy gondolja, joga van élvezni az életét, és noha közgazdász diplomája van, éveket töltött utazással, most pedig nálunk dolgozik recepciósként, mert úgy döntött, még nem vállalja az eredeti szakmájával járó stresszt és nyomást. Csodálom a hozzáállását, bár én soha nem tudtam volna így élni. Én mielőbb meg akartam szerezni a klinikai szakpszichológusi képesítést, és el akartam indítani a saját magánrendelésemet. Az egyetem kezdete óta megállás nélkül dolgozom, leszámítva azt a fél évet, miután Iggy megszületett. Amint lazítok egy kicsit, azonnal bűntudat mardos, és ez csak erősödött azóta, hogy egyedül nevelem a fiamat. Harminchat éves vagyok, és tudomásul kell vennem az idő múlását.

Elhessegetem a gondolatot, és ismét Benre figyelek.

– A szabadság utáni első nap sosem könnyű – mondja elmosolyodva, én pedig kicsit elpirulok, mert rádöbbenek, hogy valóban pont olyan fáradtnak látszom, mint ahogy érzem magam.

– Mindennek ára van, egy jó nyaralásnak is – válaszolom mosolyogva.

Ben és én közös rendelőben dolgozunk, és együtt fizetjük Kirsty bérét, de alapvetően külön, önállóan rendelünk, még ha mindketten az én rendelőm neve alatt praktizálunk is. Ez A Béke Szigete. Először én béreltem ki a rendelőt, majd feladtam egy hirdetést, melyben kerestem egy terapeuta kollégát, hogy kiadjam a másik helyiséget, és így könnyebben ki tudjam fizetni a bérleti díjat. Az elmúlt nyolc évben három terapeuta dolgozott itt, és Ben az első férfi. Hat hónapja van itt.

Kialakult közöttünk egy visszafogott barátság, aminek örülök. Vonzó férfi, nagyon is, és be kell vallanom, nem könnyű nem észrevenni, hogy milyen sármos. Ahogy az sem, hogy a jelenlétében ne szorongjak a kinézetem miatt. Azt hiszem, minden nő így érezne, egyszerűen ilyen a természetünk. De szerencsére nem táplálok iránta romantikus érzéseket, a kettőnk kapcsolata szigorúan a szakmai bizalomra és a barátságra épül.

– Mi történt? – kérdem.

Ben belép a szobámba, leül a klienseknek fenntartott sötétkék kanapéra, és hosszú karját a háttámlára teszi.

– Szeretnék kérni tőled egy szívességet.

Lecsukom a laptop fedelét.

– Miben segíthetek?

– Van egy kliens… – mondja, majd elhallgat.

Egy terapeuta soha nem beszél másnak a betegeiről, legfeljebb szupervízión a saját terapeutájának, ami mindannyiunk számára kötelező. Az én terapeutám SueEllen Granger, vagyis az a nő, aki végigkísért a rezidensi éveim alatt. Tíz évvel idősebb nálam, és az egyik legbölcsebb ember, akivel valaha találkoztam. Hathetente megyek hozzá akkor is, ha éppen nem érzem szükségét. Sokat segít abban, hogy más perspektívából szemléljem az életem és a munkám. Ben terapeutájáról csak annyit tudok, hogy Nancynek hívják, és én nem akarom róla faggatni, de szerintem az Egyesült Királyságban él, ahol Ben az elmúlt harminc évet töltötte, miután a családja négyéves korában elköltözött Ausztráliából.

De az igazság az, hogy Bennel néha mégis beszélünk a klienseinkről, ha gyors másodvéleményre van szükségünk.

– Mondd csak! – bátorítom.

– Azt hiszem, vonzódik hozzám.

Felnevetek.

– Ezzel nem mondtál újat, Ben.

A jelenséget a szakma áttételnek hívja: amikor a kliens egy számára fontos személy iránti érzéseit kivetíti a terapeutára. Az évek során nekem is volt jó néhány férfi páciensem, aki szerelmet vallott nekem, de már képes vagyok helyén kezelni a helyzetet. Nem tartom hízelgőnek, mert nem vonzalomból fakad az egész, hanem egyszerűen azért, mert meghallgatjuk a klienst, együttérzünk vele, és az üléseken megadjuk neki mindazt, amire egy kapcsolatban vágyna. A terapeuta feladata az, hogy segítsen megérteni, hogy ezek az érzések nem „valódiak”, és feltárja, honnan erednek. Legvégső esetben, ha a helyzet nem kezelhető, a kapcsolatot meg kell szakítani, és a klienst másik terapeutához kell irányítani.

– Tudom – dörzsöli meg az állát –, beszéltünk róla, és úgy tűnik, érti… de az igazság az…

– …hogy?

– …hogy én is vonzódom hozzá. Persze ezt nem mondtam el neki, de tudom, hogy rossz irányba tartunk. Még sosem kerültem ilyen helyzetbe, hogy én is vonzódtam volna egy kliensemhez.

– Ez tényleg bonyolult – mondom, miközben vártalanul megsuhint a féltékenység szele. Bárcsak tudnám kontrollálni, de nem megy, így inkább elfogadom, hogy így érzek legbelül. Soha nem voltam szép, még csak csinos sem, bár a középiskola óta nagyon megváltozott a külsőm. Annyira, hogy anyámnál Iggy egyszer rámutatott egy régi fényképre, és nevetve azt kérdezte:

– Ki ez a furcsa lány?

– Én – válaszoltam a fényképet nézve. Egy színpadon állok, kezemben az évvégi angol jelesért kapott díjjal. Majdnem elsírtam magam, úgy meghatott a tizenhét éves, fogszabályzós, ügyetlen lány sebezhetősége. A többiek a szalagavató utáni bulival voltak elfoglalva, ahova engem nem hívtak meg, én pedig azt mondtam anyámnak, hogy nem is megyek el.

A kiálló fogaimat rendbehozták, a szürkésbarna hajamat feketére festettem, és sokat fogytam. Bár Balin kicsit elengedtem magam, most újra oda kell figyelnem, hogy visszanyerjem a versenysúlyomat, amiért évekig küzdöttem.

Sokat változtam, de az önbizalomhiányom megmaradt. Talán éppen ez segít abban, hogy kapcsolódni tudjak a klienseimmel. Értem a szorongásaikat, a félelmeiket, mert én is emberből vagyok, ugyanolyan bonyolult és összetett jellem, akárcsak ők, és tudom, hogy mindenki a maga harcát vívja nap mint nap. Én is ezt teszem.

Kortyolok egyet az asztalon lévő vízből, és újra arra figyelek, Ben mit is akarhat.

– Valószínűleg máshoz kellene küldened – javaslom.

– Tudom, de…

– Mi az, Ben? – kérdezem kíváncsian. Nem szokott ennyire bizonytalan lenni.

– Rossz a házassága. Úgy értem, nagyon rossz. És nem akarom csak úgy elküldeni máshoz, mert hónapokba telt, mire megnyílt nekem, mire elmondta, mi történik a négy fal közt. Attól félek, hogy ha máshoz megy, nem kapja meg azt a támogatást, amire szüksége volna.

– Most arra célzol, hogy továbbra is fogadni akarod? Ha így van, miért mondod ezt el nekem? Tudod, hogy azt fogom mondani, ez rossz ötlet.

Ben felsóhajt.

– Igen… tudom. Csak… kellett valaki, akivel átbeszélhetem.

– Értem. Nem könnyű, ha az ember kételkedik önmagában.

– Pontosan – helyesel.

Értem, hogy Ben meg akarja beszélni valakivel a döntését, de úgy érzem, van még valami, amit nem mond el.

A tekintete a bézs színű pettyes szőnyegre siklik.

– Nem akarom úgy elengedni, hogy nem bizonyosodom meg róla, kap valódi segítséget. Azt szeretném, ha már az első ülésen meg tudna bízni a terapeutájában.

Hátradőlök a széken keresztbe tett karral. Néhány percen belül indulnom kell Iggyért…

– Mit akarsz ezzel mondani, Ben?

– Át tudnád venni tőlem? Ha igent mondasz, majd kitalálom, hogyan magyarázom el neki… de legalább nem lenne bűntudatom, amiért nem fogadom a továbbiakban.

Mély levegőt veszek, és megdörzsölöm a fejem ott, ahol még mindig lüktet.

– Nem, Ben, nem… ezt nem tehetem. Már így is tele van a naptáram, és pláne nem vállalhatom azok után, amiket elmondtál. Ez befolyásolná a terápiát.

– Kérlek! Nagyon hálás lennék.

Megrázom a fejem, felállok, és a táskámért nyúlok.

– Tudom, de nem találom jó ötletnek. Sajnálom, de most sietnem kell, el kell mennem Iggyért. Gondolkodom majd rajta, hogy milyen kollégákat javasolhatnék neki, de én magam nem tudom átvenni tőled, Ben. Már így is túl sokat tudok, és ez sem nekem, sem neki nem jó, és ha meglátod itt, neked sem.

– Rendben, rendben – egyezik bele sóhajtva, majd feláll, és megismétli: –, rendben. – Akkor holnap.

– Sajnálom, Ben. Nem akartam csalódást okozni neked…

– Tudom, tudom. Ezért kérdeztelek meg. Nagyra tartom az elveidet, Lana, és tudtam, hogy helyesen fogsz dönteni.

Angela, a terapeuta, aki Ben előtt bérelte a helyiséget, közölte, hogy egy év szülési szabadságra megy, ahogy azt előre sejtettem. Utána három másik terapeuta hölggyel is tárgyaltam Ben mellett.

Néha elgondolkodom rajta, végül miért is őt választottam. Mindegyik jelentkező rendelkezett a megfelelő szakképesítéssel, de Ben évekig az Egyesült Királyságban dolgozott, és arra gondoltam, talán eltérő szemléletével gazdagítja majd a rendelőmet. Vagy egyszerűen csak tetszett a mosolya. Nem szeretem, amikor megkérdőjelezem magam. Az, hogy kézben tartom a dolgokat, mindig büszkeséggel töltött el. Még a válásom alatt is nyugodt és higgadt maradtam, képes voltam észszerű keretek között kommunikálni az ügyvéddel, és tárgyalni Oliverrel annak ellenére, amit tett.

– Csak annyi, hogy… – Ben zsebre tett kézzel járkál a helyiségben, és végignéz a kis dísztárgyakon: az enyhén illatos, szárított rózsaszirmokkal teli fatálon, a színes üveggolyókkal megtöltött vázán, vagyis azokon az apró dekoratív tárgyakon, amelyek egy kis színt visznek a térbe, ám semlegesek, így valószínűleg senkit sem zavarnak.

– …hogy?

– Nagyon aggódom érte.

Úgy érzem, még mindig van valami, amit nem mond el, valamilyen ok, amiért nem akarja elküldeni ezt a nőt egy másik terapeutához, de ezt most nincs időm kivesézni.

Odakint mennydörög, én pedig az ablak felé fordítom a fejem. Magamban átkozom az esőt, mert pontosan tudom, hogy a közlekedés a szokásosnál is nehezebb lesz.

– Értem – mondom Bennek –, de ismétlem: nem hiszem, hogy ez volna a helyes döntés.

Bólint, szemlátomást elfogadja az érvelésem.

– Köszönöm, hogy meghallgattál – mondja elmosolyodva, aztán visszamegy a saját szobájába.

A hátsó lépcsőházban indulok el a hatodikról lefelé, hogy egy kis mozgást is becsempésszek a napomba. Miközben a parkolóházban beszállok az autóba, Ben kliensére gondolok, akiről azt mondta, hogy vonzónak tartja.

Azon tűnődöm, vajon hogy nézhet ki. Biztos csinos. Sőt, talán kifejezetten gyönyörű.

Gyorsan elhessegetem a gondolatot, mert én amúgy sem kezelhetem. Nyilvánvaló, hogy nagyon rossz ötlet lenne.

KETTŐ

SANDY

Soha senki nem mondta, hogy az öregedés ennyire kemény dió.

Minden reggel ébredés után elsőként a fürdőszobai tükör elé vezet az utam, egészen közel hajolok hozzá, és az öregedés jeleit keresem. Az arcomat fürkészem, akkurátusan végignézem a bőrömet ráncok vagy foltok után kutatva, majd a testemet, hogy van-e rajta bármilyen jele annak, hogy a bőröm megereszkedett. Harcban állok az idővel és a gravitációval, amit gyűlölök, bár nem is ezt utálom a legjobban az öregedésben.

Ma úgy látom, hogy a két szemöldököm közti ránc élesebben kirajzolódik, a vonal mélyebb lett. Nyilván a tegnap esti veszekedés eredménye. Magam elé képzelem a jelenetet: én borral a kezemben, ő a sörével, és csak ordítunk egymással, undorítóbbnál undorítóbb szavakat vágunk egymás fejéhez. Előrehajolok, és kifeszítem a bőrt az ujjammal. Vajon segítene rajtam egy arcfelvarrás? Vagy esetleg a botox? Egy feltöltés? Mindegyik rettenetesen drága.

De nem is a szépség elvesztése a legrosszabb az egészben. Az öregedésben az a legrosszabb, hogy szépen lassan elpárolog a remény, már nem tűnik olyan ígéretesnek a jövő, megkopnak a lehetőségek. Tizenhat évesen ragyogtam, hamvas bőröm volt, feszes testem. Az a lány voltam, aki után megfordultak az utcán. Az ujjaim köré csavartam a férfiakat, és nagyon szórakoztatónak találtam azt, hogy kedvemre játszhatok mindegyikkel; használtam, majd eldobtam őket, és ha úgy hozta az élet, egyiket-másikat tönkre is tettem.

Úgy éreztem, enyém a világ, én mindent megtehetek. Magam mögött akartam hagyni a nyomorúságos életemet, és meg akartam hódítani a világot. Úgy képzeltem, hogy a nagybetűs élet pont olyan lesz nagyban, mint az iskolai évek, és a külsőm miatt kinyílik majd előttem minden ajtó. Hittem, hogy amit csak akarok, megszerzem.

Tizenhét, majd tizennyolc lettem, aztán tizenkilenc, és lassan rájöttem, hogy nem is olyan könnyű ez, mint ahogy azt elképzeltem, mert a világ tele van szebbnél szebb nőkkel.

El kellett vállalnom valami snassz melót, hogy megéljek. A pénzkeresés elég unalmas, de szükséges. Még tizenkilenc, húsz, sőt huszonöt évesen is hittem abban, hogy nagy dolgok várnak rám az életben. Én meg csak vártam, és azt gondoltam, egyszer eljön az én időm, és azt a sorsot kapom majd, amit megérdemlek.

Aztán jött a fordulat: belecsúsztam ebbe az úgynevezett fellángolásfélébe. Nem mondanám, hogy szerelembe, mert olyanra én nem vagyok képes, olyat én nem érzek. Én nem tudok szerelembe esni, de kétségkívül vonzott a pasas külseje. Elkövettem azt a hibát, hogy nem voltam résen. Hülyeség volt. Teherbe estem, és hagytam magam meggyőzni, hogy ez jó dolog, most pedig itt vagyok két gyerekkel és „a férjjel”. Két gyönyörű ember, akik elcsúfították egymást ebben a mérgező, toxikus huzavonában, amit házasságnak neveznek.

Amikor éppen nem veszekszünk, akkor olyan vagyok, mint a csapdába esett vad, aki már beletörődött a sorsába, és fásultan figyelem, ahogy egyre több ránc vésődik az arcbőrömbe. Amikor veszekszünk, elönt a méreg, és ugyanúgy gyűlölöm magam, mint őt.

Nem csoda, hogy szórakoztatnom kell magam, és meg kell találnom a módját, hogy fenntartsam az érdeklődésem. Nincs más választásom. Itt vegetálok ebben az apró házban, és meg van kötve a kezem. Hozzá vagyok láncolva ehhez az emberhez, pedig engem ez a családosdi már nem is érdekel.

Csak figyelem a férfit, akihez hozzámentem. Görcsösen próbál a kedvemben járni, majd kiborul, mert úgy érzi, megint kudarcot vallott. Mosolyognom kell, amikor elveszíti a fejét, és ez kifejezetten tetszik nekem.

Nemrég, vagyis néhány hónapja még elég volt mindez ahhoz, hogy folytassam. Aztán már nem. Szükségem volt valakire. Egy idegenre, aki meghallgat, aki minden figyelmét nekem szenteli. Én ugyanis nagyon vágyom a figyelemre. A kitüntetett, kizárólagos figyelemre. Ez a lételemem, ez táplál, mint víz a növényeket. Kevés ember ismeri magát úgy, ahogy én ismerem magam. Tudom, ki vagyok, és tudom, mire van szükségem.

És meg is találtam ehhez a tökéletes jelöltet, méghozzá egy terapeutát. Ugyan ki lenne alkalmasabb erre a feladatra? Mindig figyelmesen végighallgat. Úgy véli, tökéletes vagyok egy tökéletlen világban, és az emberek folyton csalódást okoznak nekem. Alaposan felkészültem a találkozásra. Úgy léptem be a rendelőbe, hogy már készen állt a tervem. Felvettem az álarcot, és kitűnően játszottam a szerepem.

– Sandy, Sandy! – hallom a férfi hangját, „a férjét”, aki csak nyűg nekem. Engem szólongat, én pedig felnyögök, majd kénytelen-kelletlen otthagyom a tükröt, és lemegyek a földszintre.

– Át tudnád venni őket? El kell mennem dolgozni. Hagyd abba a sírást, Felix, csak hagyd abba! – kiabál, és nekem felfordul a gyomrom a konyhában uralkodó zűrzavart nézve. A hétéves fiamnak folyik az orra, és még félig sincs felöltözve.

– Teddy is jön velem az iskolába – közli a lányom, miközben megpróbálja belegyömöszölni a nagy, lila plüssfigurát az iskolatáskába.

– Nem megy – válaszolom. Az én ötévesem igazi kis királylány. Valahányszor megszólal, magamat látom benne, és alig bírom megállni, hogy ne közöljem vele: egyetlen királylány pont elég ebben a háztartásban. Egyetlenegy, se több, se kevesebb.

– Teddy jön ma velem az iskolába – ismétli Lila makacs elszántsággal, könnytől csillogó szemmel.

– Az ég szerelmére… – morogja „a férj”, aztán feláll, és kitépi a plüssmackót Lila kezéből. Várok, és kíváncsian figyelem, hogyan küzd meg a helyzettel. Tudom, hogy ő csendre és nyugalomra vágyna reggelente. Arra szeretne ébredni, hogy a két kis angyal békésen reggelizik a konyhában. Arra is vágyna, hogy legyek jelen, foglalkozzam többet a gyerekekkel. De az ember nem kaphat meg mindent! Megszerzett engem, és ezért mindennap örömtáncot kellene lejtenie.

A macit visszaviszi Lila szobájába, a gyerek pedig azonnal bömbölni kezd.

– Remek, egyszerűen remek! – kiáltok, miközben kiszúrom, hogy minden izma megfeszül. Mindent elcsesz, aztán engem hibáztat érte. Ha elfogadná, hogy a reggelek hangosak és zűrösek, minden sokkal könnyebben menne, de ő folyton rendet akar tenni. Én is utálom a reggeleket, ezért igyekszem ráhagyni, amennyire csak lehet.

– Fogd be! – mondja fölém tornyosulva, és én érzem, ahogy felgyorsul a szívverésem. Nem feszíthetem túl a húrt. Túl nagy, túl erős, és képes lenne bántani. Tudom. És azt is tudom, hogy ha bántana, az én hibámnak állítaná be. Minden az én hibám. Talán az. A hazugság is része ennek a toxikus táncnak. Ő is hazudik, én is. De vajon melyikünk hazudik többet?

Tegnap azzal töltöttem a délutánt, hogy hamburgert készítettem. Olyan lelkesedéssel vetettem bele magam a házimunkába, amennyire csak tőlem telt, ami nem túl sok, ezt elismerem.

– Miért ez a kaja? – vont kérdőre, amikor asztalhoz ült, és áldott csend lett, mert a gyerekeket végre kihajtottuk a nappaliba tévét nézni.

– Te kérted – válaszoltam. – Azt mondtad, készítsek hamburgert. Telefonon beszéltünk, a munkahelyedről hívtál fel.

– A francokat! – vágta rá. – Azt mondtad, tészta lesz. – A dühének, jól tudom, egyáltalán nem a vacsora az oka.

Amikor belépett az ajtón, láttam a testtartásán, a feszes állkapcsán, hogy találni akar valamit, amibe beleköthet. De olyan abszurd volt az egész, hogy nevetnem kellett, aztán gyorsan elhallgattam, mert láttam, mennyire fel van hergelve. Azért találtam ki a telefonhívást a hamburgerről, hogy felbosszantsam. Néha csinálok ilyet.

De múlt héten meg ő találta ki, hogy beleegyeztem az autó szervizelésébe, amihez soha nem járultam volna hozzá, hacsak nem voltam részeg, és ha így is volt, akkor addig nem lett volna szabad megkérdeznie, amíg ki nem józanodom, és nem tudok a kérdésre koncentrálni. Meglehet, szeretem idegesíteni, de talán ő is élvezi, ha felhúzhat. Ő is előadja a saját verzióját minden esetben, és nekem is megvan a sajátom. Talán valahol középen van az igazság, ha egyáltalán van ilyen.

– Csak edd meg! – mondtam, mire be is falta, miközben egymás után itta a söröket, noha pontosan tudta, hogy szóvá fogom tenni, és ebből megint veszekedés lesz.

– Alkoholista vagy – kiabáltam tegnap este.

– Ez elég viccesen hangzik a szádból – vetette oda gúnyosan a teletöltött borospoharamra mutatva. Az alkohol tompítja az érzékeket, és nekem szükségem is van erre, ha túl akarok élni ebben a családban.

– Fogd be! – ismétli most meg, én meg visszafojtott lélegzettel állok a koszos konyhában. Lesütöm a szemem, amikor felém lengeti az öklét, miközben a másikban a plüssmacit tartja, ami elég röhejes.

Végül hátralép, és egy durva mozdulattal belegyömöszöli a macit az iskolatáskába. Még reggel nyolc óra sincs, de már most látszik rajta, a nap végét várja, hogy visszafeküdhessen az ágyba. Lila abbahagyja a sírást – erre a hirtelen hangulatváltásra csak ő képes –, leül a földre, megsimogatja a táskába tömött macit, és a szájába veszi a hüvelykujját.

Hasonlít rám. Persze nem annyira szép, mint én, de ez még változhat. Aranybarna haja van, szív alakú arca, és ugyanolyan zöld szeme, mint nekem. Felix az apjára ütött: szőke, kék szemű, az állkapcsa szögletes. Pont úgy néz ki, mint az apja, és én nem bírom hallgatni a sírását, vagy talán magát a gyereket nem szívelem. A kisfiút, aki ideláncolt, s akinek az első lélegzetvétele jelentette az életem végét, legalábbis azét, amit magamnak elképzeltem.

– Milyen szép család – mondogatják az idegenek a parkban, amikor együtt látnak minket, és be kell vallanom, jólesik hallani. Tényleg azok vagyunk. Gyönyörűek. Képeslapra kívánkozóan tökéletesek, már ami a külsőnket illeti.

De elég akár egy kicsikét megkapargatni a felszínt, és máris a felbukkannak azok a dolgok, amiket senki sem akar látni.

Bárcsak szeretném ezt az életet. Talán ha képesek lennénk jobb emberré válni, akkor működne. Egy-két-három pohár bor után mindig elhiszem, hogy megváltozhatunk, hogy az élet végül mégis olyan lesz, mint a tündérmese. Aztán kijózanodom, ő kiabál velem, vagy megint hazudik, és a reményteli jövőnek ismét lőttek.

– El kell mennem – mondja, miközben felkapja a táskáját. Dolgozni megy. Egy íróasztalnál ül majd, és megpróbálja rávenni az embereket, hogy megvegyék a cég vacak matracait. Nem nagyon megy neki. Tudom, hogy nem megy. Nemrég a fülembe jutott a szóbeszéd a cég felszámolásáról, és ezen amúgy nem ártana törni a fejem. Nekem ugyanis nincs munkahelyem. Elég munkát ad ez a két gyerek meg a háztartás, no és persze az, hogy megőrizzem a szépségem. Minden egyes évvel több mozgásra, bonyolultabb bőrápolási rutinra és összességében több erőfeszítésre van szükségem ahhoz, hogy úgy nézzek ki, mint régen, és nem állok valami jól ebben a küzdelemben.

Megfordulok, töltök magamnak egy kávét, és belekortyolok. Vajon mennyibe kerülne egy arcfelvarrás? Pontosan mennyibe?

Hallom, hogy csukódik a garázsajtó. Elment.

Leteszem a csészét a pultra, és nagyot kiáltok.

– Öltözzetek fel, és irány az autó! Mind a ketten! – És ők engedelmeskednek. Mindig szót fogadnak, amikor az apjuk nincs itt. Hiába nagydarab, és olykor ijesztő is tud lenni, imádják, folyton vele akarnak lenni. Feszegetik a határait, mert tudják, hogy végül mindig enged: az alvásidőben, a tévézésben, a nassolásban. Engem más fából faragtak, én nem vagyok ennyire engedékeny.

El kell vinnem őket iskolába, hogy ne lógjanak rajtam egész álló nap, és végre tudjak foglalkozni magammal. Ki kell csípnem magam, mert ma elmegyek a terapeutámhoz. Leülök majd a kanapéra, és hagyom, hogy nézzen, miközben beszélek.

Már a gondolattól is jobb kedvem lesz, és ehhez még bor sem kell.

Gyorsan rendbe szedem a konyhát, majd megállok a szekrény előtt, és felnézek a magas polcon tartott nagy kék sütisdobozra. Enyhe borzongás fut végig rajtam attól, ami benne van, és attól is, hogy mit jelent ez a jövőmre nézve.

Mert érzem, hogy közeledik, eljön a nap, amikor megmutatom a világnak, ki is valójában az én drága férjem. És az a nap… csodálatos lesz!