részlet

corvina

© Benedek Miklós, Vajda Katalin, 2024

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

A könyvben szereplő képek eredetije Benedek Miklós tulajdona, kivéve az itt lévőt, ami Vajda Kataliné.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7004 1

ELŐSZÓ

Soha nem voltam kórházban, kivéve gyerekkoromban a mandulaműtétem és az álvakbél operációm. Beteg is ritkán, előadás sose maradt el miattam, nem egyszer játszottam nagy lázzal az Orfeumot. Igaz, volt egy gyerekkori asztmám, amit kihevertem, de mostanában valahogy visszaszállingózott. Kétszer ájultam el az ötven év alatt. Egyszer a Fészekben még fiatalon, amikor Évával, a feleségemmel ebédeltünk, rosszul lettem, kimentem az utcára és az aszfaltra taknyoltam. Hívták a mentőket, beszállítottak a kórházba, ahol megállapították az akkor szokásos betegséget: vegetatív neurózis. Ez akkoriban mindenkinek volt. Diagnózis: „Fogjam vissza magam, mert túlhajszolt vagyok.”

Mostanában, hetvenen túl elkezdtem rosszul „levegetni”. Nehezen kaptam levegőt, megdagadt a lábam, de játszottam tovább. 2022. december 26-án a Játék a kastélyban ment a Vígszínházban. Hirtling István, kedves tisztelőm, majd barátom előadás után feljött egy kis baráti társasággal a társalgóba. Böröndi Kati kolleganőmet kísérte, akit régóta nem láttam, és ott maradtunk beszélgetni. Hirtling ránézett a dagadt bokámra, és határozottan azt mondta: „Ebből elég, holnap viszlek az orvoshoz!” Igyekeztem ellenállni, de labilis fizikumommal ez nem nagyon sikerült, és másnap reggel nyolckor ott álltunk a Városmajori Érsebészeti Klinika Gaál József úti bejáratánál, ahol Entz László professzor úr már várt minket. Sajnálatos módon a professzor azóta elhunyt, én pedig neki köszönhetem az életemet. Isten áldja! A kardiológiai osztályra mentünk, ahol azonnali hatállyal ott tartottak. Akkor kezdődött keserédes kálváriám.

Először is megtudtam, hogy ha aznap nem kerülök be, soha többé nem lett volna szükségem kórházra, merthogy: kampec!

Hosszú vizsgálódási procedúra következett: elkezdtek szurkálni itt-ott-amott, vér mindenütt, dagadt vénák, röntgenek, CT-k, MR-k, gyógyszerek halmaza… Nem akarom elmondani az egész hercehurcát, csak a számomra „legkedvesebbet”, maradék életem megkeserítőjét: a VÍZHAJTÓT.

Ezt nem tudják elképzelni, csak aki már járt hasonló cipőben. Először is a szégyen, hogy a sorstársak és az ápolók előtt azt a bizonyos kacsát hogy és mikor vedd elő. Sajnos a kényszer rávisz, hogy akkor is elő kell venni ezt az izét, amikor a látogatók vannak, és beleizélni az izébe, és amikor már tele van az izé, hívni az ápolónőt, hogy kiürítse az izét, és kezdődik elölről az izé… És ennek se vége, se hossza! Apropó… egy pillanat, ki kell mennem, mindjárt jövök…

Nagyon sok rosszat hall az ember az egészségügyről manapság, azt mondják, kevés az orvos és kevés a képzett ápolónő. Meg kell mondanom, csodálatos orvosokkal találkoztam Becker Dávid professzor úr osztályán. A doktorok, rezidensek, gyógytornászok és főként az ápolónők, akik mesterségük teljes tudásával végezték a munkájukat, „halál” pontosan és szakszerűen, kedvesen, sok humorral, mindenkit a nevén szólítva, mintha személyes családtag lenne. Cserélték az ágyneműt, hozták, vitték a kacsákat, gyógyszereket, adták az injekciókat. Igazán hálás vagyok és nagyon köszönöm.

Mikor úgy éreztem, hogy meggyógyítottak, hazajöttem, nagy öröm, de rövidre rá megint rosszul lettem, vissza kellett mennem, ahol újra csak azt tanácsolták: maradjak. Újabb panasz, újabb két hét. Újra haza. Újra vízhajtó.

Kicsit otthon, majd, hipp-hopp, újra vissza, mert megint megdagadt a lábam, megint fájt és megint két hét. Megint vízhajtó. Soha életemben nem gondoltam, hogy ennyi időt töltök orvosok kezében.

És hát a társaság… Nem vagyok egy igazi társasági ember. Kérdezték, nem mennék-e egyágyas szobába. Mondtam, nem, itt szeretnék maradni, mert rendkívül érdekes a „színpad”! Ahogy jönnek-mennek a mentősök, hozzák-viszik a betegeket, akik tele vannak katéterrel és infúzióval, mozdulni se tudnak, megszólalni is alig, és másnap látom, hogy már fölkelnek az ágyból, viccelődnek, ironizálnak a másik betegen, hogy az milyen rosszul néz ki.

Na és a tanácsok! Nagyon sok tanácsot kaptam sorstársaimtól, hogy hova menjek ellenőrzésre, milyen vitaminokat, milyen biszbaszokat szedjek be, hogy jól legyek. Akik megismertek, azoknak művész úr voltam, de hívtak Miklóskámnak és Benedek úrnak is.

Éva, aki a két szülést kivéve szintén sosem volt kórházban, ez idő alatt Füredre került a szívszanatóriumba. Naponta egyeztettük kórlapunkat. „Hogy vagy? – Hogy vagy? Tényleg jól vagy? – Tényleg jól vagyok! Miért vagy jól?” Ilyen és ehhez hasonló rendkívül izgalmas beszélgetések zajlottak közöttünk. Akárhogy is éreztük magunkat, a dialóg mindig ugyanez volt, és „megnyugodtunk”, hogy a másik is azt hazudja, „jól van”!

De a csúcsjelenetek a délutáni látogatások voltak. Hirtling Istvánnal évtizedekig szakmai barátságban voltunk. Egyszer csak valami olyan őszinte érdeklődéssel, figyelemmel, segítőkészséggel fordult felém, amit kevés embertől tapasztaltam. Velem volt a nagyon nehéz napokon. Mindennap meglátogatott. Sőt drága felesége, Csilla még főzött is nekem. Istvánnal egy egészen új barátságot alakítottunk ki. Nagyon köszönöm, hálás vagyok neki, hogy nem hagyott meghalni és ezt végigcsinálta velem. Azóta is majd’ mindennap beszélünk telefonon, bár tegnap nem hívott… Murányi Tünde is, a drága, akivel nagyon jóban vagyunk, sokszor játszottunk együtt, sokszor rendeztem, bejárt a kórházba és izgult értem. Sokáig nem volt köztudott a betegségem, nem voltam mindennap az újságban, nem is akartam benne lenni, csak azokkal az emberekkel beszéltem, akik közel állnak a szívemhez. Egyik ilyen Tünde, aki szintén csodálatosakat főzött és a hogylétemen kívül az is érdekelte, hogy ízlett, amit főzött. Hát, Tünde, nagyon finom volt. Köszönöm.

Azt viszont elmondhatom, hogy a kórházi kaja borzasztó volt. Előttem van a zsemle celofánban, mellette szintén celofánban valami párizsiszerű… hm… Ez volt a reggeli. Az ebéd is mindennap ugyanaz: zöldségleves, és ami utána jött… Arról jobb nem beszélni. De hát ez legyen a legnagyobb baj, a barátaim megoldották. Szacsy, Szacsvay László csodálatos paprikáskrumplival lepett meg, és őt is érdekelte, hogy ízlett-e. Többször rákérdezett. Néha annyi kajám volt, hogy tele lett a frizsider. Éjszakánként földimogyorót majszoltam, amit Kelemen Pistitől kaptam.

Albert fiam annyira féltett… Mindent megtett, hogy ezt a betegséget túléljem. Érdekelte, hogy milyen gyógyszert szedek, mit mondott az orvos, mindennek utánajárt, minden orvossal beszélt, mindent elintézett. Beérett a „szerelem”! Közben lejárt Füredre Évához. Azóta is rajtam tartja a szemét. Sokszor lehurrog, megszid, ha nem csinálok meg egy tornagyakorlatot, vagy elfelejtek bevenni egy gyógyszert. És ami általában csak amerikai filmekben szokott lenni, mindig azt mondja: „Szeretlek.” Hát, azt hiszem, ennél nem kell több! Karácsonyra kaptam tőle egy üres füzetet – arra kért, hogy írjam bele a gondolataimat. Mindent, amiről álmodom, és azt is, ami a valóság. Ha nem is abban a füzetben, de ebben az emlékezésben talán benne van az, amire gondolt. Azokat az érzelmeket, azokat a bensőséges gondolataimat, amik vele kapcsolatosak, úgyse lehet leírni. Csak annyit mondok: Szeretlek!

Ajánlom ezt a könyvet a fiaimnak.

2023 decembere

Benedek Miklós

MARADOK TISZTELETTEL,
BENEDEK MIKLÓS

Színház és Élet
tíz perc szünettel

Szereplők:

Miklós, a színész

Benedek Miklós

ÉVA, a feleség

Hodgyai Éva

KATI, az író

Vajda Katalin

Helyszín: Miklósék házának terasza. Bal oldalt rattan ülőgarnitúra, jobb oldalt két nyugágy, körben mindenhol virágok. Az asztalon egy laptop, két mobiltelefon és egy diktafon. Miklós a fotelban ül, Éva két poharat és egy szódásüveget tesz az asztalra, majd bemegy a nappaliba, ahonnan Kati épp jön kifelé, kezében hosszabbító, a laptopot bedugja az áramba és összeköti egy nagy mikrofonnal. Miklós türelmetlenül dobol az ujjával.

KATI Mindjárt kezdünk! (Miklós orra elé teszi a mikrofont.)

MIKLÓS Jó, hogy nem a számba dugod a mikrofont!

KATI Csak azért, hogy ne kelljen hangosan beszélned!

MIKLÓS Színész vagyok vagy mi a szösz, tudok kiabálni is!

(Kati bekapcsolja a diktafont, azt is közelebb teszi Miklóshoz.)

MIKLÓS Hány kütyüre veszed még a hangom?

KATI Már csak a telefonra. (Miklós felhúzza a szemöldökét, és száját csücsörítve méltatlankodva nézi, ahogy Kati beállítja a telefon hangrögzítőjét, és azt is az orra elé teszi.)

KATI (magyarázón) Mi van, ha az egyik bedöglik? Legyen csak meg több helyen, biztos, ami biztos.

MIKLÓS Biztos, ami biztos húsz perce piszmogsz a kütyüiddel!

KATI Jó, jó befejeztem. Kezdhetjük! Tessék!

AZ ÉLET ÁLOM

MIKLÓS Az egész gyerekkorom olyan, mint egy álom. De nem egy szép álom. Nem szerettem gyerek lenni. Nagyon nem. Rossz gyerek voltam. Mindig valami csúnyaságot csináltam. Sokszor azt álmodtam, hogy elkövetek valamit, felriadtam, rettegtem, hogy megbüntetnek, és amikor rájöttem, hogy csak álmodtam, boldog voltam. Szépség nagyon kevés volt benne, és ami volt, az is inkább álomnak tűnik. Ha visszagondolok a gyerekkoromra, a fiatalkoromra, az egész valahogy mintha meg se történt volna. Ködön át látom, homályosan. Mintha álmodtam volna. Tulajdonképpen csak akkor éreztem jól magam, amikor csecsemő voltam, vagy ahogy apám mondta, „csecsmő”.

Rácsodálkozás a világra

A Jászai Mari téren laktunk, akkor még mind együtt: apám, anyám és én. Ma is megvan a ház, emlékszem a hangulatára, arra, ahogy lifttel levisznek a Jászai Mari térre, és ott tologatnak. Aztán lett egy mandulaműtétem. Még mindig az orromban érzem a kloroform szagát. Pfuj! Mégis, az egész olyan szép volt, olyan békés, boldog. Aztán egyszer csak vége lett. Édesapám elköltözött a Kresz Géza utcába, mi anyámmal a Csanády utcába. Nem voltunk nagyon messze egymástól, nekem azonban borzalom volt, hogy felrobbant az „egység”. Bumm! Részleteket nem tudok, sose mesélték, mi romlott el közöttük, csak találgatok. Anyám nagyon csinos nő volt, tanult, értelmes, okos, több nyelven beszélt, de hogy igazán művelt lett volna, azt nem tudom.

Anyámmal

Apám akkor még kezdő színész volt, rendkívül olvasott, ám az élet mindennapjaiban járatlan. Anyám a háború alatt belépett a pártba, és hithű kommunista lett. Bízott a rendszerben, Rákosi elvtársban és a többi elvtársakban, később Kádár elvtársban is. Gyerekkoromban fél füllel hallottam, hogy állandóan elvtársozik, jöttek-mentek az elvtársak és elvtársnők. Apám ezzel szemben megjárta a munkaszolgálatot, amikor visszajött, a Tanácsnál helyezkedett el, ő lett a Vidám Parkért felelős kulturális kartárs. Nem lett tagja semmilyen szerveződésnek, szabadgondolkodású művész volt, nála nem volt se elvtárs, se elvtársnő. Peti Sanyi bácsi volt a legjobb barátja, meg Törzs Jenő fia, Bubu. Ott olyan szavak repkedtek, mint „kérlek alássan”, „tiszteletem”, „alászolgája”. Gyerekfejjel ez tetszett nekem jobban. Mondjuk, felnőtt fejjel is. Szüleim Goda Gábor írónál ismerkedtek össze, akinek volt egy nagy társasága. Azonnal nagy szerelem szövődött közöttük, de állandóan vitáztak. Mindenről más volt a véleményük, legfőképpen a politikáról, ami viszont anyámnál kardinális kérdés volt. Akkoriban is jellemző volt az a fajta politizálás, ami bekúszik a hálószobákba. Mindenesetre számomra váratlanul, egyik pillanatról a másikra szakadt meg az az idill, amiben jól éreztem magam. És elkezdődött az örökös vágyódás apám után. Négyéves korom körül már egyedül tudtam áttrappolni a Csanády utcából a Kresz Géza utcába, ahol a kapubejáró sárga mettlachi lap volt, és ahogy beléptünk, gyönyörű mozaikberakásos járólapon mentünk egy ideig, aztán megszűnt a mozaik, unalmas szürke lett a talaj. Az udvarban ott állt a poroló, ahogy annak idején minden pesti bérházban, a házmester meg állandóan kiabált: „Rózsika! Megjött a szén!”, „Mariska, tartozik a kapupénzzel!”, „Krauszné elvtársnő, tíz óra, fejezze be a porolást!” A lépcsőház közepén egy nagyon szép, régi, kulcsos lift állt, rajta: „A lift nem működik!”

Apámmal a könyvtárban

Apám az első emeleten lakott, ahova egy hosszú gangon kellett végigmenni, végestelen végig, legalábbis nekem gyerekkoromban iszonyú hosszúnak tűnt. A sarok előtti lakásban lakott apám. Kétszoba-hallos lakás volt, udvarra nézett, ezért nagyon sötét volt. Téli reggelen, ha, mondjuk, csúnya idő volt, úgy éreztem, mintha egy sötét barlangban lennék. Apám ekkor már a második feleségével, Julikával élt. Ő egy szőke, nagyon dekoratív nő volt. Pincérnőként dolgozott a Király, illetve akkor még Majakovszkij utca és a Lenin körút sarkán lévő Halló büfében. Onnan átment a Madách Színházzal szembeni Pálma cukrászdába, ahol isteni tortákat lehetett kapni. Szerettem odajárni, édesszájú voltam-vagyok, és imádtam azokat a süteményeket. Nos, körülbelül ennyi a Julikához fűződő kapcsolatom pozitív oldala. Ezzel ő is így volt, addig bírt elviselni, amíg egy lúdlábat megettem. Erről ennyit, lépjünk tovább… Ha délután mentem fel apámhoz, de még nem volt otthon, akkor becsöngettem a szomszéd lakásba, ahol egy idős néni lakott, és bekéredzkedtem hozzá. Nagyon szeretett. „Gyere, Nikikém!” – mondta, mert apám így becézett: Niki, nem Miki. A konyhában vártam, onnan kiláttam a gangra.

„Körülöttünk gangok,

A gang világszínpad,

A gangon minden megtörténhet,

Ó, a gangok, a gangok!”

(Mándy Iván)

Feszülten lestem apámat. Ha Julika jött meg előbb, maradtam a szomszédban, és vártam tovább a következő liftajtócsapódásig.

Végre vasárnap! Hétvégi gyerek lévén már kora reggel átmentem apámhoz. Végiglépdeltem az összes szobán, egyenesen a hálószobáig, ami az utolsó volt, és olyan sötét, mint egy pince. Leültem az ágya szélére, láttam a bilit alatta, és vártam, hogy felkeljen. Későn kelő volt, lusta és rosszkedvű. Átmentem a másik szobába, és ámulva néztem a rengeteg könyvet, vagy kimentem a konyhába, és ott ücsörögtem a gangot bámulva. Amikor végre éledezni kezdett, bement a fürdőszobába. Az ajtóból néztem, ahogy borotválkozik: pamacs, borotvahab, penge. Annyira megmaradt bennem ez a „jelenet”, hogy belerendeztem az Illatszertár című darabba Sztankay Istvánnak és Háda Jánosnak. A színpadon Sztankay Pista hátul, a tükör előtt állt, Háda Jani guggolva figyelte, ahogy borotválkozik. Egyszer csak azt veszem észre, hogy Pista óvatosan, lépésről lépésre igyekszik előrecsalni magát.

MIKLÓS Miért jössz mindig előre? Olyan szép az a jelenet ott hátul.

SZTANKAY ISTVÁN Mert nem hallom a súgót!

Püff neki, gyerekkori emlék! A borotválkozás után már csak azt kellett kivárnom, hogy apám felöltözzön, és mentünk a Luxorba. A Luxor a Szent István körút és a Néphadsereg, ma Falk Miksa utca sarkán lévő kávéház volt. Amint beléptünk, megkérdezte: „Nikikém, ugye sarokházat kérsz?” Imádtam a sarokházat sok habbal. Ma is szeretem. Apám ivott egy kávét, és egy deci bort étvágygerjesztőnek. Ott ült Kellér Dezső, a gonosz Sebestyén, Pataki Ferenc fejszámolóművész és Ladányi Mihály költő, Tímár György újságíró. Ők mindig ott voltak. Még sokan jöttek-mentek, nagyon kicsi voltam, nem emlékszem pontosan, kik. De a gyerekkoromról álmodott képen ott ül a Luxor kávéházban, valahol hátul, a sarokban Szomory Dezső is. Ez volt a délelőtti, inkább már kora délutáni első programunk, kötelező jelleggel minden egyes vasárnap. Ezután végigsétáltunk a Pozsonyi úton, ki a Szent István körútra.

Akkoriban a vasárnapi korzózás még divatban volt, no nem a Duna-parton. Ilyenkor percenként meg kellett állni, mert apámat vagy felismerte valaki, és autogramot kért, vagy csak azt ecsetelte, mennyire szereti. Én általában hátraléptem egyet, hogy ne álljak közéjük. Ilyen udvarias gyerek voltam, vagy csak szemérmes, vagy talán irigy… De apám odahívott, „Gyere, Niki, mutatkozz be szépen!” Állandóan be kellett mutatkoznom, és meg kellett mondanom, hány éves vagyok. Aztán: „Gyere, Niki, menjünk!” Nem töltött hosszú időt ezekkel az emberekkel, nemigen volt sem barátkozó, sem kvaterkázó típus.

A következő úti cél a Modern étterem volt, ami a Visegrádi utcában van, a sarki antikváriummal vizavé (ahová ma is járok), egy pincehelyiségben. Egy keskeny, hosszú-hosszú étterem, az én gyerekperspektívámból nézve, ahol apám törzsvendég volt. Ma is előttem van az a lépcső, amin lementünk, rögtön mellette a ruhatár, onnan tovább kellett menni, és menni, csak menni azon a hosszú éttermen keresztül a hátsó asztalig. Lassan értünk a végére, mert sorra mindenki köszöngetett: „Tiszteletem, művész úr!”, „Üdvözlöm, művész úr!”, „Hogy van, művész úr?”, „Jó étvágyat, művész úr!”, „Hogy hasonlít a gyerek, művész úr!” „Kiköpött apja, művész úr!” Már akkor, négyéves koromban felkaptam a fejem a „művész úr”-ra! Volt benne valami tisztelet, valami méltóság… Nyilván ezt akkor nem fogalmaztam meg így, de éreztem, hogy ez más, ez különb, mint a „’napot, nincs hely!” Nekünk, vagyis hát apámnak mindig volt hely, nem tudott annyira telt ház lenni, hogy ne azt mondta volna a pincér, enyhén meghajolva: „Erre parancsoljon, művész úr!” Majd előzékenyen kihúzta a széket: „Foglaljon helyet, Benedek úr! Hozom a deci bort.”

2019. szeptember 16-án, apám 108. születésnapján a 13. kerületi önkormányzat egy emléktáblát helyezett arra a Visegrádi utcai házra, ahol utolsó éveiben élt a haláláig. Én voltam ezen az ünnepségen a konferanszié, vagy mai szóval moderátor. Kalmár Tibor rendező és Farkasházy Tivadar emlékezett meg apámról a szakma részéről. A hivatalos beszédet a 13. kerületi polgármester, dr. Tóth József mondta. Én is megemlékeztem, sőt elég hosszan beszéltem. Az egész családom velem volt, feleségem, Éva és a fiaim. Tibor a feleségével, Pannival, Albert a barátnőjével, Lindával. Ez volt az utolsó alkalom, hogy nyilvánosan együtt voltunk mindannyian.

Az emléktábla előtt, fiaimmal

Nem tudom szó szerint felidézni, amit mondtam, az érzelmi része pedig ott és akkor született. Arra azonban határozottan emlékszem, hogy elmondtam, milyen sok helyen lakott apám az Újlipótvárosban: a Jászai Mari térről a Kresz Géza utcába költözött, onnan a Szent István parkba (ahol mindig lakni szerettem volna), és onnan a Visegrádi utcába. Valamiért nekem nagyon fontosak ezek a házak, a Lipótváros hangulata. A Visegrádi utcai lakás erkélyéről láttam a patyolatot meg a tejcsárdát. Egyik sincs már meg, semmi nincs meg abból, amilyen akkor volt, se patyolat, se tejcsárda, se órás, se szemfelszedő, se cipész. A patyolaton volt egy nagy óra, amikor kinéztem, először erre esett a tekintetem.

Apám 1963. szeptember 18-án délután lett öngyilkos a Visegrádi utcai lakásban, mialatt én egy lánnyal, Erdei Katival az Uránia moziban a Hogy állunk, fiatalember? című filmet néztem. Bevert a plafonba egy szöget, ráerősített egy kötelet, és… tehát… készült erre az öngyilkosságra. Precízen el volt tervezve. Megvolt a kalapács, a kötél, hogy hova akasztja föl magát, a szék… Szóval minden. Közben én az Urániában…

Apám komolyabb szerepről álmodott

Két nappal korábban volt 52 éves. Én tíz nappal később lettem 17 éves. Milyen fiatalok voltunk mindketten! Másnap reggel anyám azt mondta: „Ma nem mész iskolába.” „Miért?”, kérdeztem. „Mert apád…” És elmondta, mi történt. Kiabáltam. Az első percekben nem hittem neki. Bekapcsolta a rádiót, és amikor a hírek következtek… Apám vezető hír lett! Rettenetes állapotba kerültem. Egyszerűen nem fogtam fel. Nem értettem! Körülbelül két héttel korábban beszélgettünk egy kicsit. Nem szoktunk. Nem volt egy beszélgetős apa-fiú kapcsolat. Sajnos. De akkor azt mondta, hogy mindenképpen színészt csinál belőlem. Hogy mit értett ez alatt, nem tudom, hogy segít, vagy mire gondolt, de szó szerint ezt mondta: „Én, fiam, belőled színészt csinálok!” Nem értettem, hogy miért mondja. Tudta, hogy színész akarok lenni, sokszor mondtam neki. Talán olyat látott bennem, ami arra utalt, hogy van bennem tehetség? Nem tudom. Ő zseniális volt a maga nemében. Úgy tudott kuplét előadni, ahogy kevesen. Egyszer láttam egy Várkonyi-filmet, ahol korát megelőzően adott elő egy sanzont, úgy, hogy szinte irigyeltem.

Apám a rádióban

Egészen egyedi humora volt. És a magánszámai! „A bejgli”, a „Gyalogos”… Csodálatosak. Volt egy száma, a „Hivatal esz. Bemegyek a hivatalba és mindenki esz!” Úgy tudta kicsavarni a szavakat… amik szállóigévé váltak, és az egész ország használta őket. Még ma is! „Nézzék meg, hogy van-e toll a hátamon… hát akkor mégse vagyok madár!” – ez a Szerelemcsütörtök című filmben hangzott el. Nádasi László, a népszerű kabarészerző, Rejtő Jenő barátja és szerzőtársa írta a „Zacsek”-jeleneteket. Kifejezetten őrá találta ki a figurát, de apám mindig átírta a szöveget saját szája íze szerint. Pánczél Pál alakította Cicvareket, később Komlós András, a harmadik szerepet Gál Sándor, a Vidám Színpad párttitkára játszotta, ő volt az alákérdező. „Így van, Cicvárek?” „Így van, Zacsek úr!” Óriási sikerük volt.

Apám Gál Sándorral és Pánczél Pállal

Montázs apám szerepeiből

Hiába volt apám népszerű, közismert, közkedvelt színész, elégedetlen volt. Szerette ezeket a számokat, de nem akart csak ilyeneket játszani, csak ezekből ismert lenni. Elszerződött egy időre a Vidám Színpadtól a Petőfi–Jókai Színházba. A Petőfi Színház a mostani Thália Színház helyén volt. Simon Zsuzsa vezette, akit apám szeretett is, meg nem is, de az volt a szándéka, hogy bebizonyítsa, ő nem „csak” vidám színpadi színész, vagyis nem „csak” kabarészínész. Volt egy jelenet a rádióban, ahol olvasva játszotta Lucifert, de ő a színpadon akart Lucifert játszani, meg is tanulta az egész szerepet. Amikor végre komolyabb szerephez jutott a Petőfi Színházban, kapott egy gyomorvérzést, és kórházba került. Éppen akkor, amikor kiírták a Svejk szereposztását. A próbatáblán ez állt: Svejk: Peti Sándor, Kocsmáros: Bánhidy László… Katz, tábori lelkész: Benedek Tibor. Álomszerep lett volna neki, és ekkor lett beteg. Agárdy Gábor ugrott be helyette, aki ezzel a szereppel ki is ugrott és egy csapásra elismert, nagy színész lett. Miután felgyógyult, apám is bekerült az előadásba, egy pici szerepbe, egyike volt a négy szimulánsnak, a kórházi jelenetben. Játszott még a Jókai Színházban Fehér Klára A teremtés koronája című darabjában, de arra nem lehet azt mondani, hogy igazi komoly szerep volt. A második felvonás olyan volt, mint egy kabaréjelenet. Egy SZTK-rendelőben játszódik, ami tele van betegekkel. Ő volt az egyik. Hát ott nagyon vitte a prímet, abban volt a híres „tantalusz”, amit aztán a köznyelv is használt. Valaki telefonálni akar a jelenetben, és kér egy tantuszt. A fülemben van a hangja, összetéveszthetetlen hanglejtése, ahogy azt mondta: „Tantusz… tantalusz… az nálam mindig van. Spéciel most nincs…!” Ezeket a darabokat vasárnaponként nem is egyszer láttam. Általában hárman álltunk a portálban gyerekek: Farkas Zsuzsi, későbbi kolleganőm, Karinthy Marci és én, néha Ascher Tamás.

Hiába ment át a Petőfi–Jókai Színházba, nem úgy sikeredett, ahogy szerette volna, ezért visszament a Vidám Színpadra. Három évet töltött még ott, aztán búcsúlevelet írt Fehér István igazgatónak. Egyedül neki.

Apám búcsúlevele

Azt hitte, hogy nagyon beteg, ami nem volt igaz. Valójában hipochonder volt, azt képzelte, rákja van, és meg fog halni, de kiderült, hogy semmi baja. Korábban egy légúti betegséget képzelt be magának, volt egy készüléke, egy régi típusú fúvóka üvegből, amit az orrába kellett dugni, ha úgy érezte, nem kap levegőt. Sokszor bement a körúton egy-egy kapualjba, és ott pumpálta az orrába az oxigént.

Az, hogy itt hagyott engem, azt mutatja, hogy ez a szeretet… ez… valami más… nem az a szeretet, ami apa és fia között van…

Sokáig haragudtam rá. Nem értettem, egyáltalán hogy tudott itt hagyni, hogy tudott ilyen mérnöki pontossággal készülni a halálra, anélkül, hogy felvette volna a telefont, és azt mondja, hogy „Nikikém, gyere ide, beszélgessünk!” Vagy: „Gyere, menjünk moziba!” Vagy: „Mesélj magadról, hogy vagy, mi van veled!” Semmi ilyesmi nem történt.

Bennem rettenetes nagy űrt hagyott maga után… egy óriási hiányt… a mai napig hiányzik. Álmodom vele… elevenen él bennem. Olyanokat álmodom, hogy itt van, velem van, sétálunk a körúton… A mai helyzetről is dumálunk… Ő már nem tudna ebben a színházi rendszerben létezni! Én is nehezen… Arról álmodom, ami hiányzik: a beszélgetések magunkról, a színházról… pedig talán lehetett volna, de nyilván apám úgy ítélte meg, hogy még túl fiatal vagyok. Vagy ki tudja…

Hiányzik, hogy nem élhettem vele soha. Hogy nem próbálhattam ki, milyen nála lakni. De nem lehetett, mert mindig csak annyi történt, hogy összevesztem anyámmal, fogtam a párnát és a paplant, az egész cugehőrt, villamosra szálltam és átmentem apámhoz. Másnap összevesztem Julikával, fogtam a cugehőrt, és vissza anyámhoz.

Most, felnőtt fejjel megértem őt. Az én pályám is olyan, hogy hol fenn, hol lenn! Valószínűleg az egyik lent lévő szakaszban értettem meg, hogy milyen keserű az, amikor az ember nem kell, amikor nem úgy foglalkoztatják, ahogy szeretné, unja az egészet, és ha még a tetejében a magánélete is kicsit az erdőben van… hát olyankor… nagyon elanyátlanodunk. Nem vagyok benne száz százalékig biztos, de úgy gondolom, hogy egy ilyen szakaszban bocsátottam meg neki, noha én a hullámvölgyeimben sem gondolok a halálra.

Vannak nagyon jó emlékeim is, például amikor bementünk a Vidám Színpadra, és ott ült az összes nagyember meg kisember, meg untermann, meg sztár nagy füstben, mint egy Mándy-filmben. Kazal, Kabos, Kellér, Kibédi, Alfonzó, Salamon Béla, Komlós Vilmos, Forgách László, Herczeg Jenő, Hlatky László, Verebély Iván, Zentay László, az öreg Csonka Bandi, Garics László, Bikádi György, Gálcsiki János, Komlós András, Zsolnay Hédi, Sólyom Janka, Balogh Erzsi, Géczy Dorottya, Faragó Vera, Csala Zsuzsa, Lorán Lenke, Dévai Hédi, Hollós Melitta, Vas Mari. Micsoda ricsaj! Együtt vannak mind, egy társulatban a Mennyekben. Keresztülmentünk a büfén, szembejött velünk Gyurkovics Zsuzsi… „Szia!”, majd bementünk az öltözőbe. Nemigen beszélgetett a kollegáival, csak ültünk az öltözőben. Én nézegettem a ruhákat és az ott lévő dolgokat, de ő nem öltözött át, úgy játszott, ahogy bejött a színházba, civilben, hacsak nem valami kosztümös jelenet ment, de akkor is a saját ruhára vette fel a jelmezt. Nem vette a fáradságot, hogy átöltözzön.

Nemrég mesélte Kalmár Tibor rendező, hogy apám egyszer milyen karakánul kiállt mellette az ötvenes években. Akkoriban voltak az úgynevezett Szabad Nép-félórák, Kellér egyik konferanszában mondta, hogy a Szabad Nép-félórák általában három és fél órát tartottak. Ezek voltak a szocialista fejtágítók, ahol a műsorokat elemezték, kritizálták a negatív hősöket. Az egyik ilyen ülésen Kalmárt valamelyik rendezése miatt nagyon támadták, mire apám felállt és megvédte. Ez elég veszélyes volt abban az időben, nem lehetett tudni, milyen következményt von maga után. A pályám elején, amikor még a régi színészek közöttünk voltak, rengetegen jöttek hozzám, hogy milyen közel álltak apámhoz, hogy milyen jó barátok voltak… Te jó ég! – gondoltam. Hány barátja volt az én „barátságtalan” apámnak?

Jóval a halála után, már aktív színész koromban, valahogy a tudomásomra jutott, hogy volt egy barátnője. Felkutattam a hölgyet, aki elmondta, hogy szerelem volt köztük… „De apád nem akart elválni, így végül szakítottunk, és amikor utoljára elment tőlem, Juhász Gyula Búcsú című versét hagyta itt nekem. Nagyon diszkréten csinálta, egy cédulát tett a Juhász Gyula-kötetbe ennél a versnél. Többé már nem találkoztunk. Nem sokkal ezután öngyilkos lett.”

Juhász Gyula: Búcsú

Mielőtt innen végképp elmegyek,

Szeretnék elbúcsúzni emberek.

Mint rab, akinek int a szabad út,

Búcsút rebeg, mielőtt szabadult.

Mint a madár, kit Dél vár arra túl,

Az eresz alján még egy dalt tanul.

Mit is daloljak én, szegény beteg,

Mit is dadogjak nektek, emberek?

Talán nem is kell még búcsúzni se?

Hisz észre sem vett engem senkise.

Csak egy könny voltam, aki porba hull,

Csak egy haj, aki égbe szabadul.

Csak egy csók, aki hideg kőre lel,

Csak egy szó, kire visszhang nem felel.

Egy pillangó, ki csillagot keres,

S elgázolja egy durva szekeres.

TARTALOM

Előszó

Maradok tisztelettel, Benedek Miklós

Az élet álom

Én és az öcsém

Ştiu româneşte

Puska

Főiskola, nem egyetem

„Van benne, van benne”

„Mondják meg a világhírű művésznek, hogy 2 óra”

Mielőtt a Katonáról…

Katona József Színház

„Mért születtem hébernek, mért nem inkább négernek?”

A vihar

„Micuki – Szacsybe”

„Nem találok szavakat magamra”

Főiskola a másik oldalról

„Örülök, hogy együtt dolgozhatunk…”

Van a Bajza utca sarkán egy kis palota

Színjátszás – szerelem

Fiatalság, bohóság

Gyűjteményeim

Ami kimaradt – ami megmaradt

Háború és béke

Volt testvérem

„Ha az ember nem szégyelli a nevetést, akkor miért szégyelli a sírást?”

Utószó helyett – búcsúszó

Benedek Miklós bemutatói

Színészként

Rendezőként

Film- és televíziós szerepei, szinkronjai

Hangjátékok

Hangoskönyvek

Díjak, elismerések

Névmutató

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Pozsik László

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License