A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Thorne Princess, 2023

Fordította
LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Bostoni bikák 1–4., 2022–2023

Gyönyör és fájdalom, 2023

Mennyei kísértés, 2023

Vágyak iskolája 1–4., 2021–2024

Éjsötét Romeo (társszerző: Parkes S. Huntignton), 2024

Copyright © 2023. THORNE PRINCESS by L.J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Emily Wittig tervei alapján
a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-58-8

„A pokol a legalattomosabb kórt szabadította ránk,
mi, emberek pedig elneveztük szerelemnek.”

(Conny Cernik)

Pangnek, aki ezt a könyvet kérte. És mindenki másnak is,
aki nem kérte, de szüksége van rá.

FIGYELMEZTETÉS!

A regény szexuális bántalmazást
és kétes beleegyezést tartalmaz.

Prológus

HALLION THORNE VILLANTOTT!

Írta: Anna Brooks, a Yellow Vault munkatársa

Amióta a legutóbbi barátja, a kosaras Kieran Edwards körüli botrány kirobbant, aki hirtelen felfedte homoszexualitását két hónappal ezelőtt, Hallie Thorne a figyelem középpontjába került. Most pedig a városban, mulatozás közepette teljesen elengedte magát. Bizony, drága Vault-olvasók! Jól látjátok! Hallie Thorne kivillantotta a mellét. Ráadásul nem más, mint a legkedveltebb kábeltévés izompacsirta oldalán!

Mi a következő állomás? Egy lepukkant celebrehab, ha engem kérdeztek.

Lehet, hogy nagy sikere van a hollywoodi férfiak körében, de az a pletyka járja, hogy az édesapukája ki nem állhatja őt.

Hallie

Oké, várjunk csak egy kicsit! Állj! Ne ítélkezz!

Tudom, hogy nagyon rosszul fest a dolog. Na nem a mellbimbóm (csodás cickóm van, talán az a legszebb testrészem), de esküszöm, minden mást meg tudok magyarázni!

Szóval, ez az én bukásom története. Meg annak, hogy Amerika teljes lakossága láthatta a mellemet.

Ugorjunk vissza egy évet akkorra, amikor a kikandikáló mellbimbós képemmel tapétázták tele az internetes oldalakat, magazinokat, pletykalapokat és közösségimédia-felületeket. Volt egy olyan pont, amikor elgondolkodtam azon, szerezzek-e neki egy ügynököt meg egy film noiros napszemüveget. Ennyire őrületes lett ez a dolog.

Nem mintha bármi rejtegetnivalóm lett volna. Ahogyan azt a médiában is hangsúlyozták, domborulatos voltam. A csípőm széles, a mellem D-s, a popsim pedig Lil Wayne összes szívszorító költeményéhez méltó.

A gond az volt…, hogy az én mellbimbóm nem csak egy mezei kaliber.

Hanem az első, Fehér Házhoz köthető lány mellbimbója. Én nemcsak a szüleim lánya voltam, hanem egy bizonyos szinten az országé is.

Amerika megszállottja volt annak, hogy én, Hallie Margaret Thorne, aki az Egyesült Államok elnökének gyermekeként annak hivatali ideje alatt születtem, totál elcseszett is voltam.

A tetoválások, a cseresznyevörös haj és a közösségi főiskola, ahonnan a tanulmányaim első szemeszterében kibuktam, egyfajta „könnyen megutálható” megvilágításba helyeztek…

Mindenki azt gondolta, hogy nekem könnyű. Konkrétan csak az volt a dolgom, hogy ne csesszem el a dolgokat. De megtettem. Folyamatosan.

A legutóbbi alkalommal pedig… Túl messzire mentem.

A Yellow Vault igazat beszélt.

A szüleimnek tényleg elege lett belőlem. Úgy döntöttek, drasztikus lépéseket kell tenniük a csinos, de időzített bomba lányukkal kapcsolatban, akinek védelemre, egy mentális pofonra és egy ébresztőre volt szüksége.

Itt lép a képbe Ransom Lockwood.

Félelmetes, fenyegető egy fickó, frászt kapok tőle, és… – bocsánat, de – felülnék a farkára, az tuti. Ő az új testőröm.

Bocs, a személyvédelmi biztosom.

Az a pokolfajzat, aki felforgatta az életemet és porrá zúzta a maradék önbecsülésemet is.

Az a harapós őr, aki ellopta a szívemet, darabokra törte, aztán egy féloldalas vigyor kíséretében visszanyújtotta nekem a szilánkokat.

Úgy hívták őt, hogy a Robot, de én nem gondoltam őt annak.

Volt szíve, valahol, a sok réteg alatt. Poros volt, és sebes, de még lüktetett.

Szóval azt kell tudnotok, hogy az a cicivillantás tényleg tönkretette az életemet. De ugyanakkor meg is mentett. Vagy legalábbis az énem egy részét.

Azt a részét, amit érdemes volt megmenteni.

Azt a részét, ami túlélte.

Amikor a hercegnők elbuknak

A fűzős fekete miniruha rossz ötlet volt.

Ezt már akkor tudtam, amikor beültem a sofőröm Cadillacjének hátsó sorába, és a szemem környékét egy flitterrel kirakott, piros maszk borította. A legjobb barátom, Keller már az ülés másik végén gubbasztott, és épp egy kósza tincset igazgatott a tökéletes, szőke sörényén, a telefon kameráját használva tükörként. Egy gyönyörű, arany római maszk volt rajta.

– Üdv, Den! A Chateau Marmont-ba! – utasítottam a sofőrömet, és megigazgattam a ruhám abroncsát.

Keller a Prada öltönye zsebébe csúsztatta a telefonját, miközben vetett rám egy pillantást.

– Drága, ez a fűző úgy néz ki, mintha mindjárt kilőné magát a Tejútról. Mekkora ez a ruha?

Kihúztam magam, és megbántódott pillantást vetettem rá. Ez a ruha olyan klausztrofóbiát okozóan szoros volt, hogy később majd műtéti úton kell eltávolítani.

– Balmain csak L-es méretig készít bármit is – motyogtam védekezően.

– Nos, ez a cipzár egy falat előételre van attól, hogy távoltartási végzést kérjen ellened, szóval azt javaslom, menj vissza átöltözni. – Keller kisimított egy nem létező ráncot a szivarnadrágján.

Dennis a visszapillantó tükörre lesett, hogy megtudja, visszaforduljon-e, hogy hazavigyen. Megráztam a fejemet. Szó sem lehet róla! Igenis L-es volt a méretem. Néha M-es is. (Bár az biztosan nem hálaadáskor meg karácsonykor. Sem húsvétkor. Vagy PMS közben.)

A márkás ruhákkal az volt a gond, hogy kizárólag vékony emberekre szabták őket. Én imádtam a testemet. Minden egyes domborulatot és jól kiérdemelt narancsbőrös felületet. A józan eszemmel tudtam, hogy a tervezők ritkán készítettek valóságos méretek alapján ruhákat. Náluk az M-es S-est jelentett, az L-es pedig M-est, az XL-es pedig… nos, az nem is létezett. Ám én semmit nem vettem butikból. Környezetvédelmi megfontolásból mindig is használtruha-boltban vásároltam a báli ruhákat, ez viszont meglehetősen leszűkítette a lehetőségeimet.

– A ruha marad – jelentettem ki.

– Nem sokáig, ha a cickódnak is van beleszólása – dünnyögte Keller.

– Te csak azért vagy ilyen megkeseredett, mert táskás a szemed.

– Táskás a szemem? – mennydörögte Keller, és felkapta a tekintetét a telefonjáról.

Vigyorogva húztam fel a vállamat.

– Nem, de most már tudod, milyen érzés, amikor a legjobb barátod sérteget. Nem is esik annyira jól, igaz?

Húsz perccel később Dennis megállt a Chateau előtt. Hátulról megszorítottam a sofőröm vállát, és az arcához nyomtam a sajátomat.

– Köszi, Den! Kiveheted az estét! Majd Uberrel megyek haza.

– Azt hiszem, maradok – mondta fáradtan a hatvanöt éves Dennis. – A szülei nem örülnének az uberes ötletnek. – Nyolcéves korom óta ő volt a sofőröm, és jobban ismerte a szüleimet nálam.

Mr. és Mrs. Thorne nem szerette, ha elhagytam a házat, és nem azért, mert annyira élvezték volna a társaságomat. A puszta és selejtes létezésem zavarba hozta őket. A legkedvesebb dolog, amit az anyám rólam mondott egy interjúban, az volt, hogy színt viszek a családba. Színt. Mintha csak egy dekoratív tapétacsík volnék. Így hát nem kifejezetten érdekelt, mit helyeselnek.

Leintettem Dennist.

– Keller itt lesz velem! Ő majd nem enged bajba keveredni. Nem igaz, Kel?

– Amennyire csak lehet. – Keller kiszállt a Cadillacből, és izgatottan méregette a boltíves bejáratot. – Kivéve, ha a támadódnak fegyvere van. Tudod, hogy egyszerűen nem bírom a vért. Vagy ha valaki szexis hajt rám. A Ted Bundyt játszó Zac Efron-szintű dögösségről beszélek. Ha csak ilyen Szerelmes hangjegyek-es Zac Efron szintű lesz, akkor számíthatsz rám, csajszi!

– Ha találsz magadnak egy Szerelmes hangjegyek-szintű Zac Efront, én nem teszem le az óvadékot érted, miután lesittelnek kiskorúval való erkölcstelenségért – vágtam vissza.

Keller felmutatta a hüvelykujját.

– Biztosra veszem, hogy ez a párbeszéd meggyőzi Dennist. Most aztán már tényleg nem fogsz bajba keveredni.

Az ajkamhoz emeltem pindurka okostelefonomat.

– Siri, emlékeztess holnap reggel, hogy készítsek egy vudubabát a legjobb barátomról, és alakítsam át tűpárnává!

– Esemény hozzáadva a naptárhoz – felelte kimérten Siri.

Kipattantam a kocsiból, majd egy angyali, „jó leszek” mosolyt villantottam Dennisre, és összeszorítottam a két tenyeremet. – Komolyan mondom, Den! Viselkedni fogok! Menj haza! Biztosra veszem, hogy Ethel a különleges mézeskalácsával vár.

Dennis megsimította az állát.

– Tényleg azt mondta reggel, hogy süt egy újabb adaggal…

Dennis és Ethel több tekintetben is inkább a családom volt, mint anya és apa. Több ünnepet is töltöttem velük, ők gondoskodtak rólam, amikor beteg voltam, és elmentek az iskolai fogadóórákra, amikor anyát és apát lefoglalta egy éghajlatváltozási csúcstalálkozó, vagy hogy egy programozó csávót vallassanak a Kongresszusban.

Dennis tekintete az erőltetett mosolyomról a Chateau kitátott állkapcsára siklott. Elég sokszor elhozott már ide ahhoz, hogy tudja, biztosan lerészegedem, hatalmas számlát csinálok, aztán az este végén az öltönyénél is drágább pezsgővel fogom telehányni a hátsó ülést.

Nem akart vesződni velem. Ki hibáztathatta volna ezért? Én is alig bírtam elviselni magamat. Éppen ezért terveztem, hogy alaposan bepiálok ma este.

Felsóhajtott, és megdörgölte a halántékát.

– Csak legyen óvatos, rendben? És menjen haza korán!

– Te vagy a legjobb, Den! Add át az üdvözletemet Ethelnek!

Félrebillentette a szövetsapkáját.

– Mi lenne, ha meglátogatná valamikor a közeljövőben, és saját maga mondaná ezt meg neki?

Dennis és Ethel csak miattam ragadtak Los Angelesben. Visszavágytak a Keleti partra, a családjukhoz. Utáltam, hogy részem van a szenvedésükben, ezért nem vonszoltam magam soha el az encinói házikójukba, hogy gyenge teát meg véget nem érő vetélkedőket kelljen elviselnem, miközben Ethel előszedte a fényképalbumokat, hogy megmutassa az unokái képeit, akikkel nem tudtak találkozni… miattam. Túlságosan lehangolt. Nem találtam még olyan erős alkoholt, ami felülírta volna ezt a bűntudatot. Még.

– Úgy lesz, Den!

Elhajtott, és otthagyott minket a kipufogófüst felhőjében. Pfujj! Muszáj elbeszélgetnünk arról, hogy váltsunk át Teslára.

Keller karon ragadott, és csillogó tekintettel nézett a hírhedt fehér téglahalomra.

– Végre a természetes élőhelyünkön vagyunk!

Az álarcosbált egy jótékonysági est keretében rendezte egy plasztikai sebészeti klinika a völgyből, aminek bevételét az égési sebeket szerzett veteránoknak ajánlották. Kellerrel mindketten ötezret raktunk a borítékunkba, de egyikünk sem jött el a bál előtti vacsorára. Keller nem szeretett mások előtt enni (igaz történet), én pedig nem szerettem, ha a családommal kapcsolatos kérdésekkel és kérésekkel bombáznak.

– Tudod… – Hátravetettem a burgundivörösre festett tincseimet, miközben a bár felé vettük az irányt, és elhaladtunk az álarcot viselő liftesfiúk, portások és főpincérek mellett. – A Chateau Marmont arról híres, hogy olyanok fordulnak meg itt, akik éppen vagy felemelkedőben, vagy hanyatlóban vannak. Szerinted mi melyik kategóriába tartozunk?

– Egyikbe sem. – Keller a hotel tölgyszerű, vörös bárpultjához vezetett, ami előtt ismerős gesztenyebarna székek sorakoztak, fölöttük pedig egyforma csillárok lógtak. – Mi csak az elitbe beleszületett szépséges sarjak vagyunk, és nagy elvárásoktól mentesek. Mi nem tartunk sehova.

Keller Asa Nelson, a She Wolf nevű banda frontemberének fia, aki a legnagyobb, még élő rock and roll legenda. Mindkettőnk vezetéknevére ajtók nyíltak meg, de ezek nem mindegyike volt jó.

Letelepedtünk a bárnál. A pultos, Frederik szó nélkül felém csúsztatott egy Marmont Mule koktélt, aztán megcsinálta Keller szokásos italát, a Bleu Velvetet. Frederik egy fehér nyúlmaszkot viselt, ami kiemelte áthatóan kék szemét.

– Haza kéne vinnem őt – pusmogta Keller, és oldalba bökött.

– Ez rossz ötletnek tűnik.

– Az a kedvenc fajtám! – vágta rá a legjobb barátom. – Meg neked is.

Ez utóbbit nem ismertem be. Keller nem tehetett róla, hogy azt hitte, mindenkivel lefekszem, aki lélegzik; általában ezt szűrték le rólam az emberek. De mindig rosszul éreztem magam a gondolattól, hogy hazudok a legjobb barátomnak.

Mielőtt még belekortyolhattunk volna az italunkba, két önjelölt színésznő jelent meg mellettünk, egy valóságshow-sztár és egy életvezetési tanácsadó, akiről biztosra vettem, hogy másodállásban felszolgál az Ivyban. Mindenki páváskodva ácsorgott, miközben próbálta meggyőzni a körülötte lévőket, hogy hamarosan befutnak majd. Így töltöttük Kellerrel az estéinket. Mind egy szálig. Buliztunk, ittunk, ismerkedtünk és úgy csináltunk, mintha a világ egy hatalmas, dugig tömött piñata lenne, ami mindjárt szétszakad, és zsíros divatszerződésekkel áraszt el minket, meg Vogue címlapokkal és Oscar-díjakkal.

Társasági előkelőségek voltunk. Fiatalok, gazdagok, és unatkoztunk.

Senkinek nem tartoztunk számadással, és mindenki minket keresett.

Technikailag Kellerrel mindkettőnknek volt munkája.

A huszonhét éves Keller a Main Squeeze, egy előkelő, West Hollywood-i gyümölcslébár tulajdonosa, ami a Victoria’s Secret-modellek és a Real Housewives szereplői által közkedvelt méregtelenítőcsomagjáról volt közismert.

Én Instagram-személyiségként működtem, ami azt jelentette, hogy luxustermékekkel és bókokkal fizettek azért, hogy a nyolcszázezer követőmnek reklámozzam a különböző termékeket. Ruháktól és kézitáskáktól kezdve egészen a tamponokig. Az úgynevezett „munkám” heti két órát emésztett fel, de én különösen védelmeztem. Talán azért, mert a személyiségemnek ez a szelete volt az egyetlen, amit senkinek sem engedtem, hogy leuralja vagy átformálja. Ez csak az enyém volt. Az én művem, az én felelősségem, az én apró sikerem ezen a világon.

– Hát nem vicces – méláztam el hangosan, miközben megforgattam a keverőpálcikát az italomban –, hogy úgy csinálhatunk, mintha a társadalom különösen hasznos tagjai lennénk, a pletykalapok meg azt kezdenek ezzel, amit akarnak?

A két színésznő (a valóságshow-üdvöske meg az életvezetési tanácsadó) elpárolgott mellőlünk, amint észrevették, hogy egy netflixes sztár lépett be a terembe, arcán egy középkori pestisdoktormaszkkal.

Ez volt vonzó L. A.-ben. Remek helynek bizonyult az ismerősök felhalmozására, egészen addig, amíg nem igaz barátságokat keresett az ember.

Keller a homlokát ráncolva pillantott rám.

– A magad nevében beszélj! Nekem van munkám. Egy gyümölcslébárt üzemeltetek. Én magam szerzem be az összes alapanyagot.

– Ó, Keller! – Megpaskoltam a pulton fekvő kezét, és megemeltem az italomat. – Én épp most „szerzem be a helyi alapanyagokat”! Félre ne érts, csodálatos egy hobbi, de valójában egyikünknek sincs szüksége a pénzre.

Erről soha nem beszéltünk, de mindig úgy sejtettem, hogy Keller is jó kis summát kap zsebpénznek minden hónapban az apjától.

– Nem, Hal, nem érted. Nekem tényleg van munkám. – Összeráncolta a szemöldökét, és hátrahúzta a fejét. – Embereknek kell fizetést adnom, negyedévente találkozom a könyvelőmmel, költségvetést csinálok meg minden. Ha én nem végzek el dolgokat, azokat senki más nem csinálja meg.

Durva tagadásban élt. Mindketten a szüleinktől vártuk el, hogy kifizessék a lakbérünket, az autólízinget és a költségeinket. Bennem legalább volt annyi tisztesség, hogy ezt bevalljam.

Belekortyoltam az italomba. Nehezen kaptam levegőt a szoros ruhámban.

– Mármint, persze. Én úgy értettem, nagyon szórakoztató munkánk van, úgyhogy nem is érződik munkának.

– Nem így értetted – forgatta a szemét Keller.

Igaza volt, valóban nem. De túlságosan is kifárasztott az arcom mélytisztítása indulás előtt ahhoz, hogy most vitatkozni kezdjek.

– Most vettem észre, hogy itt van Perry Cowen. – Keller a vállam mögé biccentett a fejével. – Az új balayage hajfestése ütős.

Nem fordultam oda, hogy megnézzem.

– Nem vagyok benne biztos, hogy egy jó festés javít a rusnya lelkén.

– Aaah! Amikor Isten kicsinynek tervezett téged, véletlenül hozzátoldott még egy „-est” – Keller leszökkent a székről. – Én odamegyek köszönni neki.

– De ő akkora egy tucatcsaj, Kel – ráncoltam össze az orromat.

– Viselkedj, amíg távol vagyok! – Keller tekintete a rozsdamentes acél bortartón játszó tükörképére siklott, majd elindult a célpontja felé.

Perry Cowen egy feltörekvő divattervező, és egy olyan nő, akit nem kedveltem. Főként azért, mert ő tervezte a nővérem, Hera ruháját a próbavacsorára. És aki a nővérem barátja, az az én ellenségem.

Ráadásul Perry még el is adott rólam egy sztorit a Mailnek egy sajnálatos incidenst követően, amiben én, egy koszorúslányruha és egy váratlanul fűszeres pizzaszósz szerepelt. Tudtam, hogy ő volt, mert a teremben lévők közül senki más nem tette volna meg. Az anyám elborzadt, hogy egyáltalán rokonok vagyunk, az apám nem volt ostoba, Hera pedig… nos, ő utálta, hogy mindig valami félresikerült történet miatt kerültem a címlapokra.

Intettem Frederiknek, és rendeltem még két koktélt meg egy felest. Némi folyékony bátorságra volt szükségem ahhoz, hogy kibírjam ezt az estét. Annak ellenére, hogy egy emberekkel teli helyiségben voltam, elképesztően egyedül éreztem magam.

Perry arra emlékeztetett, hogy repülőútnyi távolságra, Dallasban élt a világ legtökéletesebb elnöki gyermeke.

Az én huszonkilenc éves testvérem.

Egy androgün, légiesen karcsú teremtmény. Olyasfajta valaki, akit a Vogue magazin címlapján látni. Összeszedett, éles eszű és tökéletes modorú.

Hera a Stanfordon végezte el az orvosit a vőlegényével, Craiggel együtt, aki a középiskolai szerelme volt, és jelenleg a közelgő esküvőjüket tervezték, miközben a nővérem a Baylor University Medical Centerben rezidensként remekelt.

Hera aprólékosan megtervezte az egész életét.

Én még a mellemet sem tudtam kordában tartani (ami továbbra is harcolt a fűző sifonanyaga ellen, igyekezett kitörni onnan).

Felhajtottam a két koktélt, aztán a felest is, majd lopva Kellerre és Perryre lestem, akik a sarokban álltak és nevettek. Perry megsuhintotta Kel mellkasát. Körülöttem maszkos emberek köröztek és táncoltak. Egyesek a terem sötét sarkaiban csókolóztak. Ebből állt az én életem. Tűsarkú cipőkből és túlárazott italokból, kongó palotából, teli bankszámlából és üres táncrendből. Üresség tátongott a mellkasomban, ami egyre csak nőtt, és addig terjeszkedett, hogy már valóságosnak, láthatónak és áttetszőnek érződött.

Intettem Frederiknek, hogy adjon még egy felest. Az italom azonnal megérkezett. Sajnos Wes Morgan, a híres-neves celebtréner is.

Wes volt az egyik műsorvezetője a Bazi nagy lúzer című tévéshow-nak, ami pont olyan borzalmas, mint a címe. Ő „segített” a hírességeknek lefogyni, általában azzal, hogy ordibált velük, miközben félmeztelenül futott mellettük, ők pedig előregörnyedve okádtak az edzés közepén. Megpróbált engem is beszervezni a harmadik évadba azzal az ígérettel, hogy S-es méretűre fogyaszt két hónap alatt. Másodpercig a vonalban maradva nevettem, majd rácsaptam a telefont, miközben hangosan elnyammogtam néhány mentolos csokis kekszet.

Úgy fest, a legutóbbi beszélgetésünk óta csak még többre vágyott.

– Hahó, Hallion! – A bárra könyökölt az italom mellett, és rám villantotta vakítóan fehér fogsorát. – Meséltem már neked, hogy én is texasi vagyok?

Annyi wax volt a hajában, hogy abból már egy Madam Tussaud-féle figurát is meg lehetett volna alkotni. Még csak nem is egy fiatal Dakota Fanning-méretűre gondoltam, sokkal inkább Dwayne Johnson-léptékűre.

– Nincs álarcod – jegyeztem meg nyájasan.

– Nincs rá szükségem. – Vállat vont, és még szélesebben vigyorgott. – Egy olyan férfire nézel, aki éppen tízezret adományozott azért, hogy egy veteránt megműthessenek.

A mennyezeti festést tanulmányoztam, miközben azt vártam, hogy elmenjen innen.

– Hallottad, amit mondtam?

– Igen. – Kihalásztam a cseresznyémet az üres koktélospoharamból, és leszopogattam róla az alkoholt. – Az előbb mondtad el.

– Arra értettem, hogy mindketten texasiak vagyunk.

– Én nem vagyok az – közöltem, majd csomót kötöttem a cseresznye szárára a nyelvemmel, aztán visszaejtettem a tenyerembe.

– Ó, tényleg? – Közelebb hajolt, hogy igazán kiélvezhessem az öttonnányi parfüm szemet csípő illatát, ami körülvette. – Lefogadtam volna, hogy Thorne elnök úr…

– Dallasi, igen. De én Washington D. C.-ben születtem, és életem első nyolc évét ott is töltöttem. Aztán a szüleim bedobtak egy New York-i bentlakásos iskolába, svájci nyári táborokba, brit téli táborokba meg francia estélyekre. Texasi, na az pont nem vagyok. Kulturális mogul viszont…

Wes üres tekintetéből láttam, hogy elveszítettem őt a „kulturális” szónál. De az is lehet, hogy már az „estély”-nél.

Eltöltöttem ugyan némi időt Texasban az utóbbi évek során, de soha nem önszántamból. A szüleim könyörögtek, alkudoztak és rángattak „haza”, aztán arra biztattak, hogy helyi iskolákba járjak, maradjak a család közelében. Mindig hárítottam a próbálkozásaikat. Texas túl meleg volt, túl egészséges. Összességében annyira tekintettem magam texasinak, mint agysebésznek. Mellesleg tudtam, miért akarják, hogy a közelben legyek. Ez jobb fényt vetett rájuk. Azt a képet festette róluk, hogy legalább megpróbálták kordában tartani a vadóc gyereküket.

Wes csettintett a nyelvével, vakító mosolya meg se rezzent. A fogsora biztos nem igazi. Sőt, fogadni mertem volna, hogy a bicepsze sem.

– Boldogan körbevezetnélek valamikor. Habár tősgyökeres houstoni vagyok, bizony jól ismerem Dallast is.

– Nem tervezek oda utazni. – Az üres koktélospoharam alját bámultam.

– Akkor esetleg találkozhatnánk itt, L. A.-ben. – A könyöke az enyémhez ért. Azonnal elrántottam.

– Sok a dolgom, meg kell ennem azt a sok pitét.

– Ne legyél már ilyen érzékeny, Hallion! Az üzlet az üzlet, nem igaz? – A hajába túrt, de az még a betonnál is szilárdabb volt. – Azt gondoltam, hogy remek versenyző lenne belőled.

– Belőled meg remek preparátum.

– Megmondom, mi lesz! A te időbeosztásodhoz igazodom. Komolyan úgy gondolom, hogy kölcsönösen hasznot húzhatunk egymásból.

Ő is csak egy volt azok közül, akik két lábon járó pénzeszsáknak néztek. Csak egy újabb kihasználni szándékozó, és valószínűleg bántalmazó is. A Weshez hasonló alakok juttatták eszembe, miért is írtam le a férfiakat. Mind akart valamit, és az soha nem az volt, hogy ténylegesen kapcsolatot alakítsanak ki velem. Én voltam a létrafok, a kulcs, ami ajtókat nyitott ki előttük.

A gyomrom felfordult ettől.

Haza akarok menni.

Sajnos olyannal nem rendelkeztem. A palota csak téglák sokasága volt, semmi egyéb.

– Megmondom az asszisztensemnek, hogy vegye fel a kapcsolatot a tiéddel. – Leszökkentem a székről.

– Nincs asszisztensem – mondta zavartan.

Nekem sincs. Ez a lényeg, Einstein!

Intettem Frederiknek, hogy adja a számlát. Keller bekaphatja. Én feladtam. Nyugodtan ellehet Perryvel, akinek valóban nagyszerű új melír volt a hajában, szépen kiemelte a járomcsontját. Még egy utolsó pillantást vetettem rájuk. Perry barátai épp mindenféle kérdéseket tettek fel Kellernek a gyümölcslébárjával kapcsolatban. Csak úgy sütkérezett ebben a figyelemben. Én voltam az egyetlen, aki őszintén állt a kamumelójához?

Fizettem, Frederiknek negyvenszázalékos borravalót adtam, aztán elindultam kifelé, kikerülve azokat, akik le akartak állítani beszélgetni. Wes lelkesen követett. Hivatalosan is nyűgből zaklatóvá lépett elő.

– Várj, hova mész? – Megpróbálta a vállamra tenni a kezét. Felszisszentem, és vadul leráztam magamról.

Ne érj hozzám! Nehogy hozzám érj! Soha!

– Haza. – Felgyorsítottam a lépteimet. A sarkam csattogott a fekete padlón.

Gyűlöltem magam, amiért nem hoztam el a dzsekimet az épületből kifelé menet. Elfedhettem volna valamivel a cickómat, hogy biztos ne kandikáljon ki a fűzőből. Ám most, hogy így belegondoltam, az említett cickót nem is éreztem olyan kordában tartottnak, inkább furcsán hidegnek. Lenéztem, és rájöttem, miért. A jobb mellem átszakította az anyagot. Konkrétan kilógott. Úgy lengedezett, mint egy félig felvont zászló a szélben, épp amint kilépni készültem a hotelből, hogy hívjak egy Ubert.

Elakadó lélegzettel, eszeveszetten próbáltam visszatuszkolni a ruhámba.

– Odanézzenek! – kuncogott Wes, az egyik közeli falnak dőlve. – Úgy fest, a lányok friss levegőre vágytak!

– Fogd be!

Egyenesen a hotel recepciója felé vettem az irányt, hogy megkérdezzem, nem kérhetnék-e kölcsön valakitől egy zakót. Olyan sokan voltak itt. Mindenütt. Az álarcban meg lehetetlenség volt látni bármit is. Letéptem az arcomról, és a földre dobtam. Zihálva néztem körül.

Zakó. Egy zakóra volt szükségem. Csakhogy ez itt L. A. Itt nem igazán öltöztek rétegesen az emberek.

Egy hang nyugtatgatott mellőlem:

– Ne mérgeskedj, Hallion! Hadd vigyelek haza!

– Kösz, nem kell. – Összefontam a mellem előtt a karomat, és gyorsabban lépdeltem. Már majdnem a recepciónál voltam.

– Ha kérsz egy zakót a portástól, megtudják, mi történt, és eladják a sztorit.

Megtorpantam a lobbi közepén. Wes tudta, sikerült elérnie, hogy figyeljek rá.

– Tényleg azt akarod, hogy megint megalázzanak? Pláne a pizzafoltos sztori után, amit a Page Six hozott le rólad? – A hangja mögöttem tekergett, és karomként mélyedt a bőrömbe.

Igaza volt. Ha bevallottam volna, hogy elszakadt a ruhám, kiszivárogtathatják. Hera rohamot kaphatott volna, a szüleim meg… A jó ég tudja, mit csináltak volna. Megfoszthattak volna a járandóságomtól. Arra kényszeríthettek volna, hogy költözzem Texasba.

Nem volt semmi életvezetési kompetenciám, azt leszámítva, hogy egyetlen hosszú darabban le tudtam hámozni a mandarint. Ami lenyűgöző ugyan, de nem kimondottan szokás ezt feltüntetni az embernek az önéletrajzában.

Hátraperdültem, végigmértem West. Továbbra is azzal óvtam a szemérmemet, hogy a mellkasom előtt tartottam a kezemet.

– Nem bízom benned. – Ráhunyorogtam.

Ő felemelte a két kezét.

– Kéne. Thorne elnök úr lánya vagy, egy nemzeti hősé. Soha nem bántanálak. Szerinted ennyire ostoba vagyok?

A válasz, Wes nagy sajnálatára, igen volt. Ám mivel többet nézett ki magából, talán nekem is ezt kellett volna tennem. Csak ma este.

Minden porcikám azt súgta, hogy ez rossz ötlet, de nem igazán dúskáltam az egyéb lehetőségekben.

– Ígérd meg, hogy nincs semmi trükközés!

– Ígérj meg egy közös fotót, és áll az alku! Vissza kell kerülnöm a címlapokra, mielőtt az ötödik évad elkezdődik.

Lehunytam a szemem, és fújtattam. Dühös voltam.

– Nem lenne kontraproduktív, ha egy telt lánnyal látnának, amikor az a munkád, hogy lefogyaszd az embereket? – Kinyitottam a szemem, és ártatlanul mosolyogtam.

– Ó, hogy az! – Wes hatalmasat sóhajtott. – Lehet, hogy kövérfóbnak tituláltak az egyik epizód berobbanása után. El tudod hinni ezt a woke-szarságot?

Nagyszerű! Hivatalosan is „az egyik legjobb barátom…” kártyája lettem. Legszívesebben sikítottam volna.

– Egy kávézás a Rodeo Drive-on. – Figyelmeztetően felemeltem az ujjamat. – Csak ennyit kapsz!

– Jó, de nem nézhetsz ki úgy, mint aki undorodik tőlem! – alkudozott. – Azt kell hinniük az embereknek, hogy jól érzed magad.

– Ha olyan jól tudnék színészkedni, Oscar-díjakat kapnék, és nem pattanás elleni krémeket reklámoznék az Instagramon. – Szarkasztikusan felnevettem.

– Na, kérlek, Hallie!

Felsóhajtottam.

– Péksütit fogok rendelni.

– Szólok a parkolófiúnak, hogy hozza a kocsimat. – Kacsintott, és rám mutatott. Én erre bemutattam neki.

Wes úgy sétált ki a lobbiból, mintha az övé lenne az egész kóceráj. Néhány perc múlva visszatért hozzám. Egy nem feltűnő beugrónál álltam, nem túl messze a bejárattól. Egészen félreeső hely volt. A szívem zakatolt, azzal fenyegetett, hogy átszakítja a bőrömet.

Senki nem szerezhetett tudomást a ruhakatasztrófámról.

– Az istenit neki, meddig tart még? – Wes a nyakát nyújtogatta, hogy megnézze, megérkezett-e már a kocsija. – A tinderes csajom nem messze vár.

A telefonom rezegni kezdett a markomban. Biztosan Keller hívott. Nem tudtam felvenni, mert továbbra is a mellemre szorítottam a karomat, meg mert továbbra is a kicsinyes dühömön lovagoltam, amiért Perry Cowennel csevegett.

Sokáig tartott, a kelleténél is tovább, mire megjött Wes kocsija. Valahányszor a pasas beszélgetést kezdeményezett, egy „Lehetne, hogy most ne?” kérdéssel védtem ki.

Végre Wes bejelentette, hogy odakint vár minket az autója. Megragadta a könyökömet, és a bejárat felé vezetett.

– Ne érj hozzám! – nyüszögtem, és utáltam a hangomat, hogy olyan bénának és nyafogósnak hangzott.

Minden nagyon gyorsan történt, miután kiléptünk az épületből. Elengedtem a mellemet, hogy lerázhassam a kezét. A fényképezőgépek vakui egyszerre villantak rám. Automatikusan a szemem fölé kaptam a kezemet. A jobb cickóm a levegőben lógva üdvözölte a nagyjából tucatnyi lesifotóst, akiket nyilvánvalóan Wes hívott ide, hogy rajtakapjanak minket, amint együtt távozunk.

Ó, baszki!

Ezért meg fogom kapni a magamét az Egyesült Államok negyvenkilencedik elnökétől.

Azaz apától.

Anthony John Thorne-tól.

Első fejezet

Ransom

– Valamire meg kell kérjelek, és nem mondhatsz rá nemet!

Tom rontott be az irodámba, és egy fényes magazint dobott az asztalomra. Olyan fajtát, amilyet a másodrangú fogorvosok várótermében látni.

– Nem – közöltem, és még csak fel sem néztem az Apple képernyőjéről.

Az üzlettársam kuncogva roskadt le a velem szemben lévő székre, és kigombolta az inge legfelső gombját.

– Mondtam, hogy ülj le? – kérdeztem, miközben továbbra is gépeltem.

– Ez fontos – mondta visszafogottan. A szarháziban minden visszafogott volt, a természete, a kinézete, a hangja. Visszataszítónak találtam az átlagosságát. Az általános népességhez képest ugyan kevésbé, de akkor is eléggé bosszantó volt ahhoz, hogy ne akarjak a társaságában lenni, hacsak nem kértem ezt külön. Ami soha nem történt meg.

Ezért hát felmerült a kérdés, mégis mi a faszt keresett itt?

– Kifelé! – Összetrancsíroztam a tollam végét a fogammal.

– Addig nem, amíg nem beszéltünk!

– A beszélgetést túlértékelik. Hallgatni arany. – Az asztalomra köptem a tollamat. Az elgurult, és Tom ölébe esett.

Biztosan meg akart hívni magukhoz vacsorára, vagy ami még rosszabb, golfozni. Felfogni nem tudtam, miért, de az üzlettársam nem értette meg, hogy kurvára nem érdekelt a barátkozás, az ő hőn szeretett vénembersportja meg még annyira sem. Az én hobbijaim közé a CrossFit, a punci és a vörös hús tartozott. És mindenekelőtt az, ha békén hagynak. Nem volt családom, és nekem ez így meg is felelt. Azzal nem szerzett piros pontokat, hogy megpróbált bevonni a sajátjába.

Azzal, hogy ragaszkodott a közös múltunk igazolásához, csak azt érte el, hogy kevesebb időt akarjak vele tölteni. Már így is együtt töltöttük a fiatalságunkat. Ráadásul egyikünk sem élvezte.

– Munkaügy. – Felkapta a stresszlabdát az asztalomról, és rámarkolt.

Vonakodva letéptem a tekintetemet a képernyőről, félbehagyva az egyik ügyfelemnek írt e-mailemet, amiben arról értesítem, hogy egy hajszál választja el attól, hogy durván kirabolják, ha továbbra is a Rolex-gyűjteményével kérkedik az Instagramon.

A Lockwood and Whitfield Protection Group társtulajdonosa voltam. Ezáltal azzal töltöttem a napjaimat, hogy az ostoba, gazdag embereknek magyaráztam, miért kéne leállniuk az ostoba szarságaikkal, amikkel bajba sodorhatják magukat. Ebben az esetben a kérdéses örökös nem tartotta be a cégemmel kötött szerződést. A tiszt, akit a védelmére kijelöltem, arról panaszkodott, hogy Vaszilij elmondta a 2,3 millió követőjének, melyik New York-i hotelben szállt meg, ráadásul még az emeletet is megadta.

Ez a pasas nem érdemelte meg a vagyonát, a belélegzett oxigénről nem is beszélve.

A gazdag idióták bébiszittelése nem volt maga a megtestesült álom. De jól fizetett, és kétségkívül kenterbe vert minden mást, amivel egy hozzám hasonló készségekkel rendelkező férfi foglalkozhatott. A másik opció a bérgyilkosság volt. Habár nem kedveltem az embereket, nem különösebben vágytam a börtönre sem.

Tom közénk dobta a magazint az asztalra.

– Mit is nézek? – Megfogtam a pletykalapot. Egy hullarészeg, Disney-sellős hajú fiatal nő bámult rám. A cickója kibuggyant a szakadt ruhájából. A mellbimbóját kitakarták egy kis sárga csillaggal. A szalagcím így szólt: „Hallion a pácban! A bulibaba villant”.

– Mindegy is. – Visszadobtam a magazint Tom ölébe. – Már tudom a választ. Ez egy kibaszott felfordulás.

– Egy kibaszottul dögös felfordulás – helyesbített Tom vigyorogva. – Belül cenzúrázatlan fotók vannak.

– Ennek igazán örül a tizennégy éves énem. A felnőtt énem azt szeretné tudni, mi köze van neki hozzánk?

– Hallie Thorne. – Tom visszadobta a magazint a kezembe. – Ismerős?

– Annak kéne lennie? – Hátradőltem, már nagyon untatott a beszélgetés. Soha nem néztem tévét. Tele volt emberekkel, és ahogy azt már korábban említettem, azokat utáltam. A tévé ráadásul arra is emlékeztetett, hogy mások rendelkeznek olyasmikkel, amivel én nem: barátokkal, családdal, hobbikkal. Ez a nő úgy nézett ki, mint aki középszerű stílusátalakítást végez másokon egy kábeltévés műsorban.

– Az elnök, Anthony Thorne lánya.

Még egy érdektelen pillantást vetettem az újságra.

– Biztos a medencés fiúra ütött.

A nő egyáltalán nem hasonlított az apjára. Persze az apja sem nézett ki úgy, mint egy plakátlány.

– Szóval – folytatta Tom –, most beszéltem telefonon Thorne korábbi védelmi főbiztosával, Robert McAfeevel. Látásból ismerjük egymást. Thorne biztonságiakat akar fogadni a lánya mellé e miatt az incidens miatt.

– Úgy érted, a közszeméremsértés miatt.

– Egykutya. – Felnevetett. – McAfee minket ajánlott az oligarchák, színészek és politikai személyiségek mellett szerzett tapasztalataink miatt. Thorne láthatóan hajlik rá, amennyiben aláírunk minden papírt, ami biztosítja a titoktartást.

– Nem tudta volna bevetni a kapcsolatait, hogy a fővárosból hozasson valakit? – A szemöldökömet ráncoltam.

A gyakorlatban csak a korábbi elnök és a házastársa volt jogosult az életen át tartó biztonságvédelemre a kormánytól. De ezt meg lehetett kerülni. Például, ha a Thorne fruska otthon lakott volna, ami biztosan így volt, mivel tizenhétnek nézett ki, „kölcsönvehette” a szülei biztonsági emberét, amíg a saját birtokukon voltak.

Ugyanakkor a csöcsvillantás még nem jelentett biztonsági veszélyt, amiből azt szűrtem le, hogy Thorne papának egy bébicsőszre van szüksége a zűrös gyereke mellé.

Én nem voltam az a pelenkacserélős fajta.

– Úgy fest, foggal-körömmel ragaszkodik a magánszektorhoz. Nagyon diszkréten akarja kezelni – magyarázta Tom.

– Sok sikert ahhoz, hogy rávegye ezt a nőt, hogy bármit is diszkréten csináljon! – A hajamba túrtam. Már túl hosszúra nőtt. Rég le kellett volna vágatnom.

– Továbbra is McAfee a biztonsági szolgálat vezetője a Fehér Házban. – Tom az állát simogatta.

– A kitüntetése úton van. – Bekaptam két mentolos rágót.

– Komolyan gondolják, Ran. Azonnal betölthető a poszt. Egy szép kis havi kétszázötvenezerért.

– Ez egy bébiszittelős meló – vágtam vissza.

– Pontosan! Semmi munka, csak a dicsőség.

Értettem, miért volt úgy ráizgulva Tom erre a megbízásra. Ha ügyesen játsszuk ki a kártyáinkat Anthony Thorne és Robert McAfeevel szemben, azzal washingtoni ügyfeleket nyerhetünk, az pedig egy érdekes lehetőség.

Habár Tommal korábban mindketten kémelhárítási tisztek voltunk, szinte lehetetlenség volt bejutni a szövetségi körökbe. Washington nem szívesen alkalmazott külsős biztonságiakat. Jobb szerették ők maguk kiképezni az embereiket, aztán állami fizetésért alkalmazták őket a zsugori rohadékok. Ám amint bejutott az ember, nagy fizetésre számíthatott, határozatlan idejű szerződésre és hatalmas presztízsre, amit a saját vállalkozása kényelméből élvezhetett.

Arról nem is beszélve, hogy Tommal a következő évben készültünk beindítani a kiberbiztonsági szolgálatunkat. Hasznunkra váltak volna a kormányzati kapcsolatok.

– Texasban van? – Eszembe jutott Thorne elnök dallasi akcentusa, amivel megnyerte magának a kertvárosi háziasszonyokat és átbillentett néhány kétesélyes államot az újraválasztása során.

Tom megcsóválta a fejét.

– Los Angelesben.

A városban, amit a legjobban gyűlöltem. Milyen találó.

– Legyen. Iktasd be. – Megvontam a vállamat. – Állítsd Maxet az ügyre. A családja oceanside-i. A sápadt kis rohadékra ráfér némi szín.

Max úgy nézett ki, mint az emo gyerek minden felnőtté válásról szóló sorozatban. Ráadásul abban is biztos voltam, hogy egy hozzá hasonló srác bottal sem piszkálná meg ezt a két lábon járó márkás szoknyakupacot és apakomplexust. Jó hatással lesz a csajra.

Tom megdörzsölte a tarkóját, és feszengve fészkelődött.

– Max jó, de még kezdő. Lehet ő a tartalékos. Olyasvalakivel kell párba tenni, akinek már több tapasztalata van. Ez a mi nagy lehetőségünk. Csak vállalhatóvá kell tennünk ezt a lányt, és tele leszünk kapcsolatokkal. Csak hat hónapról van szó.

– Rakd Jose-t a nappali műszakba.

– Jose még mindig Skóciában van, nem emlékszel?

Hát persze, hogy nem emlékeztem. Ki voltam én, az anyja?

– Na és Kent? – morogtam.

Tom megrázta a fejét.

– Apasági szabadság.

– Engedték neki, hogy nemzzen valamit? – kérdeztem komoran. Kent akkora szadista volt, mint az állat. Egyszer pofán vert egy lesifotóst, amiért az megkérdezte tőle, mennyi az idő.

– Nem valamit, hanem valakit. Együtt mentünk a fia körülmetélésére.

Láttam én, hogy merre halad ez az egész, és egyáltalán nem tetszett a dolog. Három hete fejeztem be a legutóbbi melómat terepen (a brit királyi család egyik tagja), és megmondtam Tomnak, hogy nem fogok több hírességet követni.

Valószínűleg hiányozni fog a nemzetközi punci, a magángépek meg biztosan, de semmi nem ér annyit, hogy más szarságát elviseljem a nap huszonnégy órájában. Pláne nem fiatal nőkét.

Mindig ők voltak a legrosszabbak.

Ráadásul az én felelősségem volt lekáderezni a kiberbiztonsági embereinket, ami két és fél melóval ért fel.

Ráadásul, mi a faszt gondolt Tom, hogy elküldene engem Los Angelesbe? Amikor a legutóbb ott voltam, valami nagyon csúnya szarság történt. Olyasmi, amitől még az én gyomrom is forgott.

Csakhogy soha nem mondtad el Tomnak a teljes sztorit. Honnan tudhatná, mi vitt rá, hogy felmondj és magánvállalkozásba kezdj?

A kiskutyapillantásból, ahogyan Tom nézett rám, arra tippeltem, hogy azt szeretné, ha én lennék, aki személyesen kezeskedik róla, hogy Cickóvillantós nem fedi fel több intim testrészét a világ előtt.

– Te beszívtál – jelentettem ki határozottan.

– Úgy érted, teljesen józanul gondolkodom. – Tom felállt, vitára készen.

Beleszagoltam a levegőbe.

– Érzed ezt?

– Micsodát?

– A fingszagot, amit a gázlángolásoddal eregetsz.

Felnevetett.

– Nézd, tudom, hogy nem ezt beszéltük meg…

– Mi van a kiberbiztonsági egységgel? – Talpra szökkentem. Képes lettem volna kitekerni a nyakát. – Ki fogja elindítani? Szóbeli megállapodást kötöttünk az ügyfeleinkkel. Te még egy PowerPoint-bemutatót sem tudsz összerakni.

Láttam én már ezt a pasast azzal vesződni, hogy megtalálja a kakiemodzsit a telefonján.

– Várhat addig, amíg ezzel a melóval végzünk. Szükségünk van a kormányhoz közeli ügyfelekre is, amikor indulunk – érvelt Tom.

– Szóval csináljunk mindent fordítva, mi? – Kikapcsoltam a mandzsettámat, és feltűrtem az ingem ujját. – Még meg sem kaptuk a munkát, a kapcsolatokról nem is szólva.

– Thorne minket akar. Egész pontosan téged. Ransom Lockwoodot. A Robotot. Se szíve, se érzelmei, se hátsó szándékai. Tudja, hogy szupertitkos szarokat csináltál. Tudja, hogy számtalanszor kimentetted már Pierre herceget életveszélyes helyzetekből. Hibátlan a teljesítményed, ráadásul nem fogsz kísértésbe esni, hogy megkeféld a lányát.

– Az biztos.

Az átlagos szex untatott és frusztrált, a legtöbb nő pedig… nos, átlagos volt. Én durván, rendhagyó módon szerettem csinálni, olyanokkal, akik hajlandók voltak aláírni egy hosszadalmas listát arról, mit szabad csinálni, és mit nem. Az én ízlésem a spektrum sötét végén járt. Egész pontosan a CNC, azaz a konszenzusos bele nem egyezés tájékán. Az erőszak-fantáziáknál, ha úgy tetszik.

A szexuális partnereim szerették, ha erőszakkal teszem őket magamévá, én pedig élveztem az erőszakosságot. Ez a fajta perverzió, az állatias szex, az erőről szólt. Félreértés ne essék, én nem akartam megerőszakolni senkit. A becserkészés izgalmát szerettem, a várakozást, ami a tűrésszint és a határok feszegetésének veszélyeivel járt. Mindegyik partnerem beleegyező, intelligens és erős nő volt, aki osztozott ezen a perverzión.

Élveztem a kifinomult nőket. Akik hozzám hasonlóan fanyarul szarkasztikusak voltak, és élvezettel játszottak a démonjaikkal.

Egy cseppet sem vágytam belemártani a farkamat egy puhány, figyelemhajhász tinédzserbe.

– Thorne kapukat nyit majd meg előttünk. – Tom vékony vonallá szorította össze a száját.

– Nem – közöltem.

– Nincs más választásod! – Az asztalra csapott a tenyerével.

– Ez nekem új. – Felvontam a szemöldökömet. – Figyeld, ahogy kisétálok ebből a beszélgetésből.

Felvettem a telefonomat az asztalról, és az ajtóhoz vonultam. Tom megragadta az ingujjamat.

– Ran, kérlek!

Odafordultam hozzá, és lassan azt mondtam:

– Azt mondtam, nincs több csitri. A legutóbbi megpróbált az ágyhoz kötözni az éjszaka közepén, hogy megerőszakoljon.

El kellett törnöm a fejtámlát, hogy kilazítsam a bőrszíjakat, amiket használt. Csak azért nem tettem feljelentést ellene, mert az apja a világ harmadik leggazdagabb embere, és busásan fizetett a hallgatásomért.

Tom idegesen felnevetett.

– A jóképűség olyan szakmai ártalom, amit nem bánnék.

– Elfelejtetted, mi történt a legutóbb, amikor L. A.-ben jártam? – Rommá csikorgattam az őrlőfogaimat. Nem ismerte a teljes sztorit, de tudott annyit, amiből kitalálhatta, hogy az a hely nem volt rajta a „Hova utazzak legközelebb?” listámon.

– Sok minden történt. – Tom megköszörülte a torkát. – De azóta évek teltek el. Nem kerülheted el örökre azt a várost.

Dehogynem! Los Angeles semmi mással nem kecsegtetett, csak környezetszennyezéssel, pocsék hollywoodi filmekkel és túlárazott gourmet-fogásokkal.

– Csináld te! – Tom mellkasára böktem.

– Megtenném. Szó nélkül. De a jövő héten Ferns polgármesternél kezdek egy megbízást.

Ő helyben dolgozott, Chicago polgármestere mellett.

– Hacsak nem akarsz cserélni! Én elmegyek L. A.-be. Felpakolom Lisát meg a gyerekeket, és egy hodályban fogunk élni!

Gyorsan végiggondoltam a dolgot. Fernsnek annyi ellensége van, hogy betöltenék a Wrigley Field stadiont, de nem ez aggasztott.

Inkább az, hogy nem egészen két hónapja mindkét lányát meghúztam, ráadásul egyszerre. Mentségemre legyen mondva, nem mintha rászorultam volna, fogalmam sem volt a származásukról, amikor az egyikük a tökömet szívogatta, míg a másikuk áthajolt egy korlát fölött, hogy megujjazzam.

Jó viszonyban váltunk el egymástól, de volt annyi eszem, hogy ne játszadozzam Fortunával. Azáltal, hogy olyan helyzetbe hozom magam, ahol mindketten jelen vannak, nem csupán kerestem volna a bajt, hanem konkrétan magamra rántottam volna.

Legalább az a veszély nem fenyegetett, hogy összemelegedünk a Thorne lánnyal.

Nem dugtam meg a felügyeletem alatt állókat. Ez volt a szabály.

Mellesleg, a csaj nem is volt az esetem.

Mellesleg, a csaj… Mennyi idős is lehetett? Tizenhét?

Mellesleg, Tomnak igaza volt. Olyan hatalmat adtam Los Angelesnek magam fölött, amit nem is érdemelt meg. Ez csak egy város. Egy ronda, mocskos és drága hely, de mindezekkel együtt is csak egy város.

Nem akartam egy ostoba csitrinek dolgozni, nem akartam Los Angelesbe költözni, és nem akartam emberekkel beszélni sem, hacsak ez nem volt teljesen elkerülhetetlen.

Ám nem találkoztam még egy olyan kihívással sem, amit ne győztem volna le, és nem egy kisgyerek lesz az, aki majd példát statuál.

Tom várakozásteljesen pislogott rám, hogy mit válaszolok.

– Mivel is van itt dolgunk? – Az egyik vállamat a falnak vetettem.

Az ő feszültsége alábbhagyott, és elengedte az ingemet.

– Egy alacsony rizikófaktorú melóval. A lány nagyon aktív a közösségi médiában, gyakran megosztja a helyzetét. De összességében mégiscsak valaki lánya, tudod. Nem olyan híres, és az apjáról levált. Thorne leginkább a támadástól és a kirablástól félti. A lány különösen könnyű célpontnak látszik azok után, hogy annyira részeg volt, és nem tudott magáról, meg összefogdosta az az idióta abból a realityműsorból.

Beszívtam a levegőt, és a szememre nyomtam az ujjaimat. Nagyon reméltem, hogy ez a gyerek majd nem kötöz az ágyhoz bőrövekkel!

– Közvetlen vonalat kérek Thorne-hoz, ha ezt elvállalom.

– Ebbe ő már bele is egyezett – lepett meg a válasszal Tom.

Hű, a mindenit!

Anthony Thorne tényleg nagyon elégedetlen volt az üresfejű fruskájával.

– Meg egy találkozót a kiberrészlegünk beindításával kapcsolatban azzal a McAfee nevű fickóval, miután véget ért a megbízás. Muszáj lesz elköteleződnie valamilyen szinten.

– Már rég előtted járok, Ran. Ezt már meg is mondtam neki. – Tom lelkesen bólintott.

– Ez az utolsó munkám terepen – sziszegtem.

– Kisujjeskü! – Tom felém nyújtotta a kisujját. Én elkaptam, elhajlítottam, és majdnem el is törtem, miközben közel húztam őt magamhoz. A mellkasa az enyémhez ütközött.

– Kurvára. Az. Utolsó. – Figyeltem, ahogy feszeng a fájdalomtól.

– Aú!

Elengedtem az ujját. A vállának nekiütköztetve az enyémet, kivonultam az irodámból.

– Hova mész? – kiáltott utánam.

– Nyakon szúrni magam.