EDUARDO SACHERI

Így szerettelek

Eduardo Sacheri: Lo Mucho Que Te Amé

Copyright © Eduardo Sacheri, 2020

Hungarian translation © Smid Bernadett, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Eduardo Sacheri: Lo Mucho Que Te Amé

Alfaguara, Spain, 2020

„Work published within the framework of „Sur” Translation Support Program of the Ministry of Foreign Affairs, International Trade and Worship of the Argentine Republic.”

[Obra editada en el marco del Programa Sur de Apoyo a las Traducciones del Ministerio de Relaciones Exteriores, Comercio Internacional y Culto de la República Argentina]

Fordította: Smid Bernadett

ISBN: 978-963-419-863-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-864-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Zelei Dávid

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: szépirodalom

Ezt a regényt anyámnak, Nildának,

nővéremnek, Alejandrának,

nagymamámnak, Nellynek,

nagynénémnek, Piruchának

és unokanővéreimnek, Virginiának és Marianának ajánlom.

Mert az ő hangjuk az én gyermekkorom zenéje.

A történet cselekménye és szereplői a képzelet szüleményei,
a valósággal való minden egybeesés pusztán a véletlen műve.

1

Pontban délután ötkor megszólal a csengő, Delfina felpattan a székéből, és tapsikolva ugrándozni kezd a nappaliban. Mama, Rosa és én próbáljuk jelezni neki, hogy ne viselkedjen már ilyen botrányosan.

– Még meghallja a vőlegényed! – figyelmezteti a mama.

Mabel rosszallóan csóválja a fejét, csak hogy ellentmondhasson:

– És mi lesz, ha meghallja a vőlegénye?

– Totál hülyének fogja nézni, hugi – feleli Rosa.

– Miért nézné hülyének? Mert örül?

Ernesto közbeszól.

– Te is tapsikoltál, amikor én csengettem?

A kérdést Rosának, a feleségének szánja, aki elvörösödik, és rám néz, mintha tőlem remélne segítséget.

– Természetesen – válaszol helyette Mabel. – Nem látod, hogy még most is lángra gyúl az arca a szerelemtől a hangod hallatán?

– Fogd be, hugi! – Rosa igyekszik rendre inteni Mabelt az elsőszülött nővér jogán.

– Ácsi, ácsi! – szól közbe a papa. Elég ez a két szó, és ettől fogva néma csendben várakozunk.

Delfina a vőlegénye kíséretében tér vissza a kapuból. Rosával és Mabellel elég csak futólag összenéznünk, hogy értsük egymást. Tényleg magas, pont, ahogy mondta. Igen, jóképű, még annál is jobb, mint amilyennek elképzeltük, amikor mesélt róla. Igen, szimpatikus fiú, persze azért nem fogjuk megkönnyíteni a dolgát.

– Jó napot, uram! Manuel Rosales vagyok, örülök, hogy megismerhetem – mutatkozik be a frissen érkezett vendég, miközben kezet nyújt a papának.

– José Fernández Mollé, örvendek – mondja a papa, miután feláll, hogy kezet rázzon. – Bemutatom a feleségemet, Luisát. A lányaim: Rosa, Mabel és Ofelia.

Mind a négyen előrébb lépünk, és kezet fogunk a hódolóval. A papa ezt a kifejezést használta: „hódoló”. A múlt vasárnapi ebéd alatt (és a rá következő héten) javarészt azon vitatkoztunk, hogy Delfinának az ebéd vagy a délutáni tea alkalmával kellene-e bemutatnia a vőlegényét. Rosa és a mama azon a véleményen voltak, hogy jöjjön ebédidőben. Mabel és én ellenben valóságos tortúrának láttuk, ha azt a szegény párát idejekorán kínvallatásnak vetjük alá. Terítsük ki, mint egy békát a boncasztalon a laborban, csak azért, hogy kényünk-kedvünk szerint tanulmányozhassuk? Azért ezt túlzásnak éreztük. Ha viszont csak ötre érkezne, nem tartana tovább két, két és fél óránál a kínszenvedése. Ahogy lenni szokott, a parttalan vitánk ezúttal is külső segítséggel ért véget. A papa megmondta, hogy szeretné zavartalanul eltölteni a sziesztáját, és rögtön utána, kipihenten szembenézni a „legújabb hódolóval”.

Ahogy Delfina meghallotta ezeket a szavakat, kikerekedtek a szemei, bár ha utólag jobban belegondolok, akkor nem is a „hódoló”, hanem a „legújabb” kifejezés miatt. A legújabb szóval a papa nem arra utalt, hogy Delfinának sok barátja lett volna. Épp ellenkezőleg. Manuel az első hivatalos udvarlója, akit bemutat. Azért a „legújabb”, mert ő az utolsó közöttünk. A legfiatalabb.

És mi, Fernández Mollé lányok tudjuk, mi a rend. Szigorúan születési sorrendben lettünk menyasszonyok. Először Rosa, aztán Mabel, végül én. És mindnyájunknak az első udvarlója volt az egyetlen. Rosa bemutatta Ernestót, aztán összeházasodtak. Mabel bemutatta Pedrót, és a történetük ugyanígy folytatódott, bár Mabelt illetőleg tehetnénk néhány megjegyzést, mert az ő életük nem volt olyan zökkenőmentes, mint a miénk. De ez igazából nem tartozik a tárgyhoz. Én bemutattam Juan Carlost, és hozzá fogok menni. Az egyetlen egyedi mozzanat, amit megengedtem magamnak, az volt, hogy a nővéreimtől eltérően mi meg is ünnepeltük az eljegyzésünket. De nem azért tettük, hogy felvágjunk. A helyzet az, hogy még mindketten diploma előtt állunk, de a papa erősködött, hogy „illene már” jelét adni, hogy komolyak a szándékaink. Máskülönben nem jöttek rosszul az ajándékok sem, legalább átgondolja az ember, mire is lehet szükség egy háztartásban.

Gondolom, Delfinával ugyanez történik majd. Mármint ő is addig halogatja a házasságot, amíg be nem fejezi a tanulmányait. A papa épp ebben a pillanatban kezdi faggatni erről Manuelt. Elmeséli, hogy ötödéves építészhallgató, és a Nemzeti Hitelbanknál dolgozik. A hitelosztályon. Szeretne is ott maradni. Karriert építeni. Delfina melle dagad a büszkeségtől, a mama pedig csillogó szemekkel fordul felé. Mabel ingatja a fejét, mintha kissé besokallt volna ettől a konvencionális csevejtől vagy a kisstílű vágyainktól. Vagy mindkettőtől. Mabel néha kész rejtély!

– Ernestito! – kiált fel hirtelen Rosa, majd a papa és a mama hálószobája felé iramodik, ahol a kisfia alszik.

– Fel nem foghatom, hogy képes meghallani – mondja Ernesto a fotelben kényelmesen hátradőlve.

– Anyák… – mondja a mama, mintha ez az egyetlen főnév mindent megmagyarázna.

– Az életben fontos, hogy rendszerezett legyen az ember – jelenti ki a papa, aki szeretné, ha a társalgás visszakanyarodna az őt érdeklő témákhoz, ahelyett hogy az anyák kivételes hallásáról és a gyerekek sírásáról fecsegnénk.

De még mennyire, gondolom magamban, és elmosolyodom. Mi magunk és a család is, aminek tagjai vagyunk, mintha egy türelmes és részletes terv eredményei lennénk, akárcsak azok a bútorok, amiket a papa először megtervez, majd később, a gyárban elkészít.

Elsőként Rosát, azután Mabelt. A két rangidőst, akik eredetileg az egyedüli gyerekei lettek volna. A papa akkoriban asztalos volt. Jól is ment neki, és amellett, hogy szépen dolgozott, nem akart felelőtlen módon több gyereket vállalni és tönkretenni egy egész famíliát. A mama ebben is egyetértett vele, mint mindig mindenben. Két lány, akik között egy év és három hónap a korkülönbség. Eddig tiszta sor. De a kis asztalosüzem hamarosan műhellyé bővült, majd a műhely egyre nagyobb lett, és végül hatalmas gyárrá fejlődött, úgyhogy a papának szöget ütött a fejébe, hogy a kezdeti számításai túlzottan maradiak voltak, és ahol négyen esznek, ott jut ötnek is, no, ezért érkeztem én, kilenc évvel Rosa és csaknem nyolccal Mabel után. Mivel azonban nyilvánvaló, hogy a legkisebb lány mindig el van kényeztetve, és csupa felnőtt veszi körül, ezért jónak látták, ha negyedjére is meghívják magukhoz a gólyát, így egy év és három hónap elteltével megszületett Delfina.

Apánk olyan ember, aki hisz a tervekben. A bútorok és a család terén is. A vázlattól a legparányibb részletekig. Kettő helyett négy lánygyermeke lett, hiszen az ember megengedheti magának, és meg is érdemli. De ezúttal bizony más neveket választunk, úgy ám! Ha már a két nagyobbat Rosának és Mabelnek hívják, mivel a papa családjában szokás volt az unokahúgokat a nagynénikről elnevezni, mi, kisebbek, különleges nevet kaptunk, olyat, amilyen senkinek nem volt előttünk a családban. Olyat, amilyet a papa előkelőnek gondolt. Ezért lettem Ofelia. Nem tudom, hogy a papa miért tartja elegánsnak ezt a nevet, de meg van győződve róla, hogy marhára sikkes. Akárcsak Delfina esetében. Ugyanennyire kifinomultnak és elbűvölőnek érzi, hogy a két névben öt betű egyezik, az Ofelia név hat betűje a Kabbala szerint tökéletes harmóniában áll a Delfina név betűinek bibliai hetesével. A papa szerint a dolgok elnevezése az alkotás fontos része. Mindig elmeséli, hogy számára a jólét alapja javarészt annak volt köszönhető, hogy amikor kis műhelyről nagyra váltott, a hagyományos Fernández vezetéknévhez hozzátette a néhai anyja nevét is. „Jól hangzik a Fernández, de kismillió van belőle”, summázza a papa, amikor a témáról szónokol, „de Fernández Molléból csak egy van”, tesszük hozzá mi, lányok, és már a könyökünkön jön ki, hogy állandóan ezen lovagol.

Töprengéseimet a csengő hangja szakítja félbe, és visszazökkenek a valóságba. Vajon miről beszélt a papa és Delfina barátja, amikor elvesztettem a fonalat? Felállok, hogy ajtót nyissak, közben ránézek a karórámra. Esküszöm, kitekerem a nyakát! Öt óra húsz. Mondtam, győzködtem, kértem és rimánkodtam, hogy legyen pontos, de a drágalátos barátom átkozott szokása, hogy mindig, mindenhonnan elkésik. Ez nem egy hétköznapi teázás. Ez a legfiatalabb húgunk barátjának a hivatalos bemutatása, az isten szerelmére, és Juan Carlos képes öt húszkor beesni!

Kicsapom az ajtó szárnyait, kicsit hevesebben, mint szerettem volna. Ő meg ott áll a széles mosolyával, és süt az arcáról, hogy az élet csodás, majd széles tánclépésekkel belibben, egy, két, há, cupp, ad egy csókot, megölel, elmormolja, hogy mennyire jól áll nekem ez a fülbevaló, persze hogy képtelenség haragudni erre az emberre.

Bemutatom őket egymásnak, és Juan Carlos leül a férfiak közé, akik helyet szorítanak neki.

– Ne aggódjon, Ofelia vőlegényével a végére is értünk mára a bemutatkozásoknak – világosítja fel Mabel Manuelt. – Már csak Rita néni maradt hátra, aki lelkigyakorlaton van a Santa Elena-i papnál, na meg a férjem, de úgy gondoltuk, hogy ez az egész egyszerre megfeküdné a gyomrát.

– Ugyan! – feleli Manuel. – Részemről öröm, hogy megismerhetem magukat.

– Pedro, a férjem, megkért, hogy mentsem ki, mert ma délután kellett meglátogatnia az özvegy édesanyját – teszi hozzá Mabel.

Manuel mosolyog és bólint, én meg csodálattal nézem, ahogy Mabel képes kezelni az ilyen helyzeteket. Ennek a csajnak aztán van stílusa! Pedro tényleg az anyjához ment, de az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy mehetett volna tegnap, szombaton, és velünk tölthette volna a vasárnapot, mint általában. De általában alig telik el öt perc a családi összejöveteleken, és a papa máris Perónt szidja, aztán nem múlik el újabb öt, hogy Pedro a védelmére keljen, aztán Ernesto a papa oldalára áll, és ha Juan Carlos is ott van – aki egy cseppet sem lovagias az erőviszonyok kiegyenlítésében –, akkor szintén pocskondiázni kezdi Perónt, Evát, a peronizmust és mindent, ami csak eszébe jut velük kapcsolatban, ezen a ponton pedig Pedro belelovallja magát a vitába, mert úgy érzi, hogy minden oldalról támadják. Manuelnek előbb-utóbb szembe kell majd néznie a rögeszméinkkel és a bogarainkkal, de maga Mabel is úgy gondolta, hogy mindez ne az első találkozás alkalmával történjen. Szerintem Pedro is ezt a megoldást választhatta, mert az anyjához korábban kellett volna mennie, és mostanra már alighanem a legnagyobb nyugalomban hallgatja otthon a rádióban a focimeccseket.

– Ő Ernestito – mondja Rosa, aki az unokaöcsémmel tér vissza a hálószobából. – Köszönj szépen Manuelnek! Gyerünk, köszönj neki!

– Szerintem várjunk egy kicsit – szól Manuel, szegény Rosa pedig kicsit elszégyelli magát. Manuel szemmel láthatóan észreveszi. – Hát, én nyilván nem tudhatom, milyen Ernestito, de hozzászoktam, hogy az unokaöccseim egyáltalán nem örülnek az új arcoknak. Főleg, ha felverik őket miattuk a sziesztából.

Rákacsint a kisfiúra, majd azzal a lendülettel hátat is fordít. Ernestito lebiggyesztett szája nem görbül tovább, és a kisfiú kissé összezavarodik. Nincs hozzászokva az efféle arroganciához. Rosa leteszi a földre, és a gyerek elindul a vendég felé, aki szándékosan még jobban elfordul, hogy újból háttal legyen neki. Ernestito megpaskolja a combját, hogy felhívja magára a figyelmet. Manuel odafordul hozzá.

– Üdvözlöm, fiatalember! Ne haragudjon, ha nem adtam meg az önt megillető figyelmet, de nagyon sok itt az új arc. Remélem, megért.

Komoly, hivatalos ábrázattal szól hozzá, a megbűvölt Ernestito pedig bólint, bár egy szót sem értett az egészből. Jóízűen nevetünk. A mama int Delfinának, hogy segítsen neki előkészíteni a teát. Mi is követjük őket a lányokkal a konyhába.

Az elkövetkező percek a rezsó, a teáskanna, a tejeskancsó, a sütemények és a szalvéták társaságában telnek, Delfina pedig izgatottan kérdezgeti, milyennek találjuk a vőlegényét, mire mi igyekszünk megnyugtatni, hogy egyszerűen elbűvölő. Mikor elindulunk libasorban az étkező felé, a férfiak már az asztal körül ülnek.

– Megvárhattátok volna, amíg elkészülünk, José.

Ismerem a mamát és a hangsúlyt, ahogy mondja, mert valójában azt akarja közölni, hogy „az egyetlen dolog, az egyetlen, amit csinálnod kellett volna, José, az az, hogy ott tartsd őket a nappaliban, amíg be nem hívunk titeket, és még ezt sem bízhatom rád”, de magában tartja a megjegyzést. Ha ebben a házban képesek vagyunk elkendőzni a családi politikai viszályokat, mit nekünk elfedni egy házastársi konfliktust!

Ahogy Ernestito meglátja Rosát, eszébe jut, hogy ideje a karjaiba vetetnie magát. Otthagyja az eddig biztonságot nyújtó küszöböt, és jóval nagyobb sebességgel iramodik neki, mint ahogy bizonytalan kezdő lépései lehetővé tennék.

– Egyszer ki fogja törni a nyakát – jegyzi meg Mabel különösebb felhajtás nélkül, mintha csak valami elkerülhetetlen tényt közölne.

A férfiak végignézik, ahogy az ingatag léptű Ernestito egyre gyorsabban kapkodja a lábait, majd elveszti az egyensúlyát. Ha közülünk bárkinek lenne egy szabad keze, még élne a remény, de mindnyájan fel vagyunk málházva. Egyenesen Rosa felé tart, de Ernestito és az anyja között ott van az útban az egyik tölgyfa szék. A papa strapabíróra és szögletesre tervezte őket, gyilkos peremmel. Abban a pillanatban, amikor Ernestito feje a szék támlájának élébe csapódna, Manuel keze előrelendül, és megakadályozza: a kisfiú az ő ujjainak ütközik. Ernestito felordít, mert egy férfikéz is kemény tud lenni – ha nem is olyan kemény, mint egy tölgyfa szék. A férfi fájdalmasan elhúzza a kezét. Próbálja leplezni a kínt. Valószínűleg nem akar puhánynak látszani a menyasszonya családja előtt. De egészen biztos, hogy fáj neki.

– Nagyon fáj? – kérdezem néhány perccel később, amikor már teázunk, mert én ülök a bal kezénél, és észreveszem, ahogy dörzsöli az ujjait.

Ekkor félbehagyja a mozdulatot, és elmosolyodik.

– Nem. Na jó, egy kicsit. Elég keményfejű ez a fiú.

– És elég gyorsan száguldozik – teszem hozzá.

– Bizony. Az unokaöccse egy vadóc.

– Még jó, hogy maga odatartotta a kezét. Szegénykémnek betört volna a feje.

– Igen, szerencsére. A kéz gyorsabban gyógyul, mint a fej.

Újra elmosolyodunk. Ez volt az első beszélgetésünk Manuellel.

2

Tudom, hogy Delfina választ vár, és álnoknak érzem magam, hogy megváratom. Jobban mondva nem is váratom meg, hanem keresem az indokot, hogy nemet mondhassak, és mivel nem jut eszembe semmi, inkább nem válaszolok.

Csak azért jött be a szobámba, hogy megbeszéljük. És igazából a világ legtermészetesebb dolga lett volna igent mondanom neki. Miért ne menne el az ember moziba egy közös randira? Hogy még nagyobb baleknak érezzem magam, megkérdezem, hogy csak ránk, négyünkre gondolt-e. Delfina pedig azt feleli, nem, úgy tervezte, hogy szól Mabelnek és Pedrónak is.

„Persze”, válaszolom, és remélem, nem vette észre, mennyire megkönnyebbülök a válaszától. Hogy közöljem a húgommal, hogy nem igazán repesek az örömtől, hogy négyesben járjunk el a vőlegényével és Juan Carlosszal? Igazából nem is ismerem Manuelt. Kedves fiúnak tűnik, és persze rokonszenves is, de összesen háromszor láttam életemben. Kétszer a délutáni teázáskor, és egyszer ebéd alkalmával. Három egymást követő vasárnapon. Ennyi az egész. Valójában Delfinával van gondom. Már a gondolattól is kiráz a hideg. Hogy lehetek ilyen rossz testvér? „Delfinával van gondom.” Mikor okozott Delfina gondot bárkinek is? Mikor bántott ő engem? Soha. Folyton csak aggodalmaskodom. Úgy érzem, hogy nem értjük meg egymást, vagy csak többé-kevésbé értjük egymást, vagy hogy sokkal kevésbé értjük meg egymást, mint gyerekkorunkban.

Miért nem voltunk képesek megőrizni azt a határtalan cinkosságot, ami összekötött bennünket? Néha az emberek még azt is megkérdezték, ikrek vagyunk-e. Imádtuk heccelni őket, úgyhogy azt hazudtuk, hogy igen. Ana nagyi egyszer azt mondta, hogy úgy hasonlítottunk egymásra, mint két tojás, és úgy össze vagyunk nőve, mint a borsó meg a héja. Mi pedig imádtuk érte.

Delfina nyolcéves volt, én meg kilenc, és akkoriban mi, a Fernández Mollé lányok két kibékíthetetlen táborra szakadtunk, a kisebbekére meg a nagyobbakéra. Ha jobban belegondolok, a két nővérünk hatalmas liba volt. Dámák, akik lealacsonyodva szálltak vitába a két kislánnyal. De a lényeg az, hogy mi álltuk a sarat. Imádtuk az elegáns nevünket, és hogy szinte a benne szereplő betűket is felcserélhettük – ez a megbonthatatlan egység érzését adta. Tettre készen odaálltunk a nagyok elé, és így szóltunk: „Rosa”, majd egymásra pillantottunk, „Mabel”, folytattuk. Majd újra összenéztünk. Megcsóváltuk a fejünket, mintha azt közölnénk: „Szegénykék, nézd már, milyen nevet adtak nekik.” Majd az egyikünk átkarolta a másik vállát, és büszkén, diadalittasan elballagtunk.

Mabel, aki mindenen elmélkedik, azt szokta mondani, hogy nemcsak a család jelöli ki a helyünket, amibe beleszületünk, hanem a pillanat is, amiben a család a születésünk idején él. Mabel valójában nemcsak ilyeneken elmélkedik, hanem mindenen. De ebben jobban igazat adok neki, mint másban. Ha én születtem volna közvetlenül Mabel után, máshogy alakult volna az életem. Kezdjük azzal, hogy nem tanulhattam volna. A papa nem tartotta volna sem elképzelhetőnek, sem helyénvalónak. Nem. Ez történt a két nővérem esetében. Rosa befejezte az általános iskolát. Mabelnek nem volt elég, hogy fizetik a zongoraóráit, és ragaszkodott ahhoz, hogy elvégezze a középiskolát. A mama igyekezett meggyőzni, hogy csinálja meg az alapképzést, ami öt helyett csak három év volt, és a végén tanítónői képesítést lehetett szerezni, de Mabel csökönyösen ellenszegült, és azt hajtogatta, hogy nem tanítónő akar lenni, hanem biológus. Aztán történt, ami történt, és ezek a részletek eltűntek a süllyesztőben. Ezt is szokta mondogatni Mabel: hogy néha egyetlen vitán, egy vágyon múlik az életünk alakulása, aztán történik valami, ami mindent megváltoztat, mindent felülír, és a régi vágyból semmi sem marad.

Gyakran megtörténik velem, hogy Delfinán kezdek gondolkodni, aztán Mabelnél kötök ki. Delfinából indulok ki, mert itt hever a lábaim előtt, és arra vár, hogy válaszoljak, elmegyünk-e együtt moziba, én meg a nővérünkön töprengek, és képtelen vagyok máshogy csinálni.

Nem tudom biztosan, mikor történt, de ez a szinte sziklaszilárd cinkosság Delfina és köztem egyszer csak kezdett gyöngülni, és végül azzá a konvencionális kötelékké alakult, ami születésünktől fogva összeköt bennünket. Sosem vitatkoztunk. És sosem beszéltünk erről a távolságról. De egyszer csak kialakult. Megtörtént.

– Rosát is el szeretnéd hívni? – ránt vissza Delfina újabb kérdése a gondolataimból.

– Azt hiszem, nem. Ernestitóval nem fog tudni eljönni. Kire hagynák? Na jó, azért meg lehet kérdezni.

– És politikai téren… Manuel merre húz?

Delfina elmosolyodik. Tökéletesen érti, mire vagyok kíváncsi. Arra, hogy politikai téren Manuel egy féktelen őrült, mint Pedro, vagy inkább olyan, mint Ernesto, aki képes tönkretenni bármilyen családi rendezvényt, és addig vitatkozik, amíg a vérnyomása az egekbe nem szökik. Ez a kérdésem lényege. A vőlegényemet érdekli a politika, de olyanfajta, aki elfogadja az érveket. Ernesto és Pedro viszont két féktelen őrült, és a vasárnapi vitáik véres csatározásnak tűnnek. Na persze a papát sem kell félteni! Ha Manuel is ilyen, akkor a moziból rémálom lesz.

– Olyan nyugodtnak tűnik. Nem tudom. Nem szoktunk túl sokat beszélgetni erről.

Ebben a pillanatban belép Rita néni.

– Miről nem szoktatok sokat beszélgetni?

A nénje mindig ezt csinálja. Amikor betoppan, és épp belecsöppen egy beszélgetésbe, rákérdez arra, amit éppen hallott, abból kiindulva, hogy ipso facto bármiről alanyi joga van tudni, ami az ő felségterületén történik.

– Ofeliával éppen azt tervezzük, hogy moziba megyünk Manuellel és Juan Carlosszal.

Tipikus Delfina. Nem is erről beszélgettünk. De Delfina inkább arra válaszol, amihez kedve van. Főleg olyan ember esetében, mint a nénje, aki úgy érzi, hogy joga van a legkülönbözőbb témákban véleményt nyilvánítani, mintha az ő nézete minden esetben vitathatatlan ítélet lenne. Bennem nincs meg ez a magabiztosság, hidegvér vagy közöny, esetleg mindezek keveréke. Rettegek a nénjétől, és azt hiszem, ezt tudja, sőt élvezi is.

– De sok időtök van nektek!

– Jaj már, nénje! Mit kéne tennünk? Fiatalok vagyunk, szépek és gazdagok. Már hogyne lenne sok időnk!

Delfina angyali mosollyal bámul rá, én meg legszívesebben jegyzetelnék, hogy tanuljak tőle.

– A fivérem meg húzza az igát…

– Ahogy mondod, nénje! A papa húzza az igát, hogy mi olyan életet élhessünk, amilyet élünk.

Rápillantok Rita nénire. Boldog lennék, ha én ilyen arckifejezést tudnék kiváltani belőle.

– Drágaságom, én legalább minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megháláljam az erőfeszítéseit.

– Persze, nénje. Ahogy mindnyájan. Ofelia és én nem véletlenül tanulunk egész éjjel. Rosa pedig neveli a Fernández Mollék új generációját, jövőbeli boldogulásunk kulcsát. Mabelről inkább nem mondok semmit, mert a te szavaiddal élve veszett ügy. Ezért nem visszük magunkkal moziba.

A nénje ábrázata nem változik, de azt hiszem, csak azért nem, mert már nem lehetne ennél ridegebb és mogorvább. Delfina a saját szavaival aratott győzelmet felette, mert Mabellel kapcsolatban ez a „veszett ügy” a vesszőparipája. Akkora győzelmet aratott, hogy a nénje sarkon fordul, és kimegy a szobámból.

– Mutasd, Delfi! – mondom neki. – Mit szeretnél megnézni?

– Jaj, fogalmam sincs! De ez a legkisebb baj – mondja már a küszöb táján, és ő is kisétál.

3

Azt hiszem, az október a kedvenc hónapom. A tavasz ilyenkor már nemcsak ígéret, hanem maga a valóság. Még nincs olyan rekkenő hőség, mint amilyen decemberben tör ránk, és nem lepik meg az embert a novemberre jellemző hirtelen záporok. Az esték pedig olyanok, mint ez: elég egy kiskabát vagy egy hosszú ujjú a ruha fölé, és éjszakába nyúlóan lehet sétálgatni a Corrientesen.

– Szeretem az októbert – mondom hangosan.

– Én is – feleli Mabel, aki mellettem sétál a járdán.

A többiek, Delfina és a fiúk előttünk ballagnak. Juan Carlos hátrafordul.

– Mit szeretnétek végül megnézni?

– Én a Délidőt!

– Amiben Gary Cooper játszik?

– Igen. És Grace Kelly.

– Legyen az! – vágja rá Delfina.

– Nézzük meg inkább a Facundo, a Pampák Tigrisét!

– Ne már, Pedro! Argentint már láttunk a múlt héten!

– De azt olvastam róla, hogy jó.

– Ne, srácok! Már torkig vagyok a vezérekkel! Épp elég nekünk ez, amelyik hatalmon van – jegyzi meg Juan Carlos.

– Mi köze ennek Perónhoz? – csattan fel Pedro.

– A peronista Argentínában mindennek köze van Perónhoz – erősködik Juan Carlos.

– Ne kezdjétek már… – kéri őket Mabel szinte reflexből.

– És mit szóltok a Zenda foglyához? – veti fel Manuel.

– Amiben Stewart Granger játszik? Nézzük meg azt! – mondom lelkesen.

– Igazából én szívesebben néznék valami argentint – dacoskodik Pedro.

Juan Carlos odafordul Manuelhez, de nem hallom, mit mond neki. Mabel és én néhány lépéssel a többiek után kullogunk. Eszembe jut, hogy akartam neki mesélni valamit.

– Végül megkérdeztem Rosát, hogy van-e kedve eljönni Ernestóval.

– És mit mondott?

– Azt, hogy nem, nem tudnak. Ezen a héten sem.

Mabel megcsóválja a fejét, és sejtelmesen mosolyog.

– Min somolyogsz?

– Azt válaszolta, hogy nem, vagy mondott még valami mást is?

– Azt mondta, hogy Ernesto a hét végére nagyon fáradt, és szombatonként ki kell aludnia magát.

– Na, ez már sokkal inkább jellemző Rosára.

– Miért?

– Mert amit mond, az nem más, mint az alapelvek lefektetése, Ofelia. Világossá tette számodra, hogy a férje az, aki irányítja a gyárat. Te nem foglalkozol vele, Delfina nem foglalkozik vele, én nem foglalkozom vele, a vőlegényeink vagy a férjeink nem foglalkoznak vele.

– És mit kellene kezdenem ezzel?

– Jelen pillanatban semmit. De tudtodra hozta azokra az időkre, amikor papa már nem lesz. – Itt szünetet tart. – Nem ítélem el. Mert igaza van. Néha szeretnék én is így a jövőbe látni, előre tervezni.

Egészen addig folytatja, amíg el nem érünk a következő utcasarokig.

– Valamilyen jövőbe. Bármilyenbe.

Én csendben hallgatom. Odanyújtom a karomat, ő pedig belém karol. Így sétálunk tovább. Előttünk a többiek még mindig azon tanakodnak, hogy melyik filmet nézzük meg. Mabel emlékeztet Kasszandrára, a trójai háború görög jósnőjére, akit kettős tragédiára ítéltek: részletesen látja a jövőt, ugyanakkor senki sem hisz a jóslataiban. Mert Mabelben mindig ott bujkál a szomorúság. Még akkor is ott lappang, rejtőzik, amikor majd megpukkadunk a nevetéstől, vagy élvezzük, hogy a Corrientes utcán sétálunk, és azon töprengünk, hogy milyen filmet nézzünk meg, vagy amikor éppen a Palermo negyedben, a tavaknál teázunk. Mabel a folyó túlpartjáról néz ránk, amin mi még nem keltünk át. Nem felsőbbrendűsködésből csinálja. Egyáltalán nem. Épp ellenkezőleg, néha meglepődöm, mert olyan, mintha irigyelné a naivitásunkat. Mintha nem büszkeséggel töltené el az éleslátása, hanem épp feszélyezné.

Örülök, ha arra gondolok, hogy Mabel mindannyiunk közül engem érez a legközelebb magához. A köztünk lévő bensőséges kapcsolatnak köszönhetően olyan őszintén osztja meg velem az érzéseit, a vágyait, a félelmeit, ahogy a család többi tagjával sosem. Persze tudom, hogy ennek az őszinteségnek is vannak határai, és hogy én sokkal jobban megnyílok neki, mint ő nekem. Ez így volt, így van, és gyanítom, hogy mindig is így lesz. Mindenesetre hajlok arra, hogy többet tudok Mabelről, mint a testvéreim, a szüleim vagy akár a saját férje. Néha eltöprengek azon, hogy Pedro vajon hogy éli meg Mabelnek ezt a furcsa tulajdonságát. Mert már többször láttam, hogy ugyanazzal az egyszerre türelmes és együttérző arckifejezéssel figyeli őt is, amivel minket szokott.

Az előőrs megáll, és bevár minket.

– Na? Mi lett a döntés? – érdeklődik Mabel.

– Eldőlt. A Zenda foglyát nézzük meg.

– Micsoda?! Nem abban maradtunk, hogy a Facundo, a Pampák Tigrisét választjuk?

– A jó életbe, mi sem vagyunk egyszerűek…

4

– Nem, mami. Nekem ne csinálj pirítóst! – mondja Delfina.

– Akkor magában iszod a teát? – aggodalmaskodik a mama, mert folyton attól fél, hogy alultápláltak leszünk.

– Nem esett jól a vacsora.

– Mit ettetek?

– Pizzát az Inmortalesben – szólok közbe.

– Akkor ezért – avatkozik bele Rita néni. – Hát persze hogy rosszulesett!

– Mi bajod az Inmortalesszel?

– Fogalmam sincs, mi fán terem az Inmortales. Arra utaltam, hogy pizzával meg hasonló moslékokkal tömitek magatokat.

– Az Inmortalesben nagyon jó a pizza, nénje – mondom.

– Egy kis liszt, élesztő meg némi silány mozzarella nem lehet jó. És a gatyád rámegy, annyit elkérnek érte…

– Nem a pizza miatt van, nénje – próbálkozik Delfina. – Ráadásul mindnyájan ugyanazt ettük, és a többieknek kutya baja.

– Biztosan túl sokat ettél – csapja le a labdát Rita néni.

– Szerinted ehet sokat egy lány, ha egy asztalnál ül Pedróval, Manuellel és Juan Carlosszal?

– Mindig így jártok el, nem? Nyájban.

Nem válaszolok. Elgondolkozom a „nyáj” szón. Hogy képes Rita néni a legbanálisabb szóból is mérgezett nyilat csinálni? Ez egy olyan erény, amiről nem tudom eldönteni, hogy irigylem vagy gyűlölöm. Vagy mindkettőt egyszerre.

– Nagyon élvezzük, nénje! – veszi át a fonalat Delfina. – Ráadásul Manuel remekül kijön Juan Carlosszal. Sokkal inkább ők tűnnek testvéreknek, mint mi. Nem igaz, Ofelia?

Elmosolyodom és bólintok, miközben az jár a fejemben, hogy milyen jó hatással volt a családra Manuel érkezése, és nem is csak azért, mert olyan nagyszerűen szórakozunk, amikor közösen megyünk moziba. Hanem mert figyelmes, intelligens, vicces fiú, aki nagy lelkesedéssel győz meg bennünket arról, hogy menjünk el moziba, meg hogy sétáljunk a városban, és közben nézzünk meg ezt-azt, ami nekünk korábban eszünkbe sem jutott.

Még Delfinához is közelebb kerültem. Sokkal közelebb. Nem merem kijelenteni, hogy annyira, mint gyerekkorunkban, mert már felnőttünk, és a felnőttek tele vannak kételyekkel és bonyodalmakkal. No meg persze nem olyan régóta érzékelem ezt a változást. Öt hónappal ezelőtt, amikor megismertük Manuelt, a húgommal való kapcsolatom szinte kizárólag udvariassági formulákból állt. Most pedig, noha nincs köztünk akkora bizalom, mint Mabel és köztem, azért sokkal közelebb állunk egymáshoz, mint előtte.

Minden csütörtökön kinyitjuk a La Naciónt a moziműsornál, megnézzük, milyen új filmeket adnak, és mikor, aztán elkezdjük szervezni a találkát. Mivel hasonló a testalkatunk és az ízlésünk is, kölcsönvesszük egymás ruháit és ékszereit. Annyi biztos, hogy ezekben a kölcsönakciókban azért megbújik némi versenyszellem. Mindketten szeretünk divatosan öltözködni, új cipőt húzni, variálni a meglévő ruháinkat, hogy még elegánsabbak, csinosabbak legyünk. Azt hiszem, Delfina jobban tud élni az adottságaival, mint én. De nekem éppen elég az, hogy ki merek öltözni, belemegyek a játékba, várom a fiúk elismerő bókjait, és máris nyert ügyem van.

A vőlegényeink prímán kijönnek egymással. A film után rendszerint beülünk vacsorázni egy szép helyre a Corrientes sugárúton. Nem túl drágát vagy puccosat választunk, mert se Juan Carlos, se Manuel nem diplomázott még, és folyton pénzszűkében vannak. És mivel Pedro meg Mabel sincsenek nagyon eleresztve, inkább olyan vidám helyet választunk, ahol tudunk egy jót beszélgetni a filmről vagy bármilyen marhaságról, és jó nagyokat röhöghetünk, ha úgy tartja kedvünk.

Mivel Mabel és a férje négyutcányira laknak, mindnyájan együtt megyünk vissza a Palermo negyedbe. Aztán búcsút veszünk tőlük, és leszállunk a buszról. Olyan jól szoktunk szórakozni, hogy általában még Mabel is feloldódik abból a hallgatag alaphangulatából, ami a hét többi napján jellemzi. Hazafelé a fennmaradó három utcát végigbeszélgetjük Delfinával és a vőlegényeinkkel. Az előtérben elválunk egymástól: Manuel és Delfina bemennek, én pedig néhány percig még búcsúzkodom Juan Carlostól. Ez a néma megállapodás a születési sorrend miatt jött létre köztünk: úgy tűnik, Delfina elfogadja, hogy engem idősebb lévén megillet a meghittebb, védettebb helyszín, ahová nem lát el a mama kíváncsi szeme, de főként Rita néni számonkérő pillantása. Majd Delfinának is lesz ideje bitorolni az előtér félhomályát, miután Juan Carlos és én összeházasodtunk.

– Szerintem jó lenne, ha észhez térnének, és komoly dolgokkal foglalkoznának – mondja a nénje.

– Komoly dolgokkal? Mindketten dolgoznak, tanulnak, terveznek… Milyen komolyságot szeretne még ezeken kívül, nénje? – szól vissza Delfina.

– Amit elszórnak ezekre a kiruccanásokra, inkább összegyűjthetnék, hogy végre-valahára összeházasodjanak.

Egyenesen rám néz. Tudom, hogy nem támogatta, hogy ahelyett hogy gyorsan összeházasodnánk, inkább eljegyeztük egymást, tartottunk egy ünnepséget, még mindig nem tűztük ki az esküvő időpontját, és ragaszkodunk ahhoz, hogy nem kelünk egybe diploma előtt. De úgy érzem, Rita néni akkor se értene velem egyet, ha pont az ellenkezőjét csinálnám. Miért nem mondom meg neki? Miért nem üvöltöm az arcába, hogy foglalkozzon a saját dolgával, és ne szekáljon? Miért félek még mindig tőle?

Szerintem a mama tudja, mit érzek, mert lecsapja a teáskannát az asztalra, és közvetlenül hozzám fordul.

– Na, és végül is milyen volt a film?

És ezzel a beszélgetés végérvényesen más irányt vesz.

5

Juan Carlos hadonászik, hol az egyikünkhöz, hol a másikunkhoz fordul, kiabálva beszél, mint mindig, amikor lelkesedik valamiért.

– Ugye megmondtam, hogy fantasztikus? A tesóm sosem téved az ilyenekben. Ha ő ajánl egy filmet, akkor nyugodtan elhiheted, hogy érdemes megnézni.

– Mint westernfilm… – kezdi Mabel. – Apropó, westernfilm egyáltalán?

– Nem.

– Igen.

A srácok nevetésben törnek ki a teljes véleménykülönbség hallatán.

– Már hogyne lenne western a Délidő? – csattan fel Juan Carlos. – Az egész film a vadnyugaton játszódik, és egy párbaj áll a középpontjában…

– De a párbajnak semmi jelentősége, Juan Carlos – ellenkezik Pedro. – Szerintem inkább dráma.

– Mitől lenne dráma?

– Pedig dráma… egy emberi dráma. Ez a film a becsületről szól.

– Menj már, te meg a becsület! Tényleg peronista módjára kell egy filmről beszélned?

Juan Carlos csak viccelődik, a másik fél pedig veszi az adást.

– Ne kezdjétek! – figyelmezteti őket Mabel. – Na de hallgassuk meg az egyik vitaelnökünket! Ön mit gondol, Ofelia kisasszony?

– Vitaelnök? Mégis mire fel?

Mindhárman nevetnek, és bár nem értem, hogy min, arra rájövök, hogy a beszélgetéshez van köze. Másként semmi értelme nem lenne ennek a nagy cinkos egyetértésnek.

– Jaj, szerelmem! Meglepsz. Mi bármilyen marhaságot mondhatunk a filmekről, amiket megnézünk, de Manuel és te igazi bajnokok vagytok: akárhová néztek… – Itt megtorpan, mintha keresné a megfelelő szavakat a befejezéshez, de rájön, hogy nem a legjobb képet használta, így inkább félbehagyja. – Ti más filmet néztek. Jobban mondva… máshogy nézitek. Nem?

Mintha nem lenne elégedett az érvelésével, belekapaszkodik Pedro és Mabel tekintetébe, akik hevesen bólogatnak.

– Az már biztos! – teszi hozzá a nővérem. – Hozzád és Delfina vőlegényéhez képest mind avatatlanok vagyunk.

– És mivel ma nincs itt Manuel… feleljen ön a kérdésre, tanárnő! – szólít fel Pedro tréfálkozva. – Ön szerint western vagy dráma a Délidő?

Kissé összezavarodom. Sosem gondoltam volna, hogy a többiek ilyen fölénnyel ruháznak fel a szombati beszélgetéseink miatt. Engem és Manuelt? Az ő esetében megértem. Ha az ember hallgatja, amit mond, úgy érzi, hogy nem egyszer, hanem ötször látta a filmet. Annyi részletet, szempontot, apróságot emel ki a párbeszédekből. Manuelnek tényleg van érzéke a filmekhez és az elemzésükhöz. De nekem? Távolról sem!

– Teljes tévedésben vagytok! Se Pedrónak, se Juancának nem tudok igazat adni.

– Elég furcsa – mondja a vőlegényem.

– Ilyen se volt még! – teszi hozzá Pedro.

– Mi ütött beléd? – kérdezi Mabel.

Nemet intek a fejemmel, és elindulunk a Mayo sugárút felé. Pedro elvezet minket egy étteremhez, amit ajánlottak neki, és ahol még sohasem jártunk korábban. Mivel az Esmeralda utcán nagyon szűk a járda, a fiúk előremennek, Mabel és én pedig karon fogva sétálunk utánuk.

– Mi újság? – érdeklődik Mabel.

Bár pontatlan a kérdés, értem, mire kíváncsi.

– Manuel egyik kollégája nősül.

– És meghívták őket a buliba? Az igen!

– Úgy tűnik, hogy a fiú családja elég pénzes. Delfina mesélte.

Csendben ballagunk tovább.

– Biztos nincs semmi baj? – faggat tovább Mabel.

– Ugyan, dehogy, mi lenne, öreglány?

Egy cipőbolt kirakatának fényei megvilágítják, és látom, ahogy engem bámul: komoly arccal, némán fürkész, mintha tudná a választ, de nem akarná elmondani.

– Semmi, semmi – böki ki végül, és továbbandalgunk.

6

Miért nem szállsz már le a témáról, Ofelia? Ezt a kérdést ma, szombat este, utoljára teszem fel magamnak, amikor a 39-es befordul a Carranza utcából a Santa Fe sugárúton, és beveszi magát a Palermo negyed óvárosának sötét tömbházai közé. Igazából már régóta gyötröm magam a kérdéssel. Azóta, hogy először láttam ma este Mabel furcsa arckifejezését. Miután kijöttünk a moziból. Pedro és Juan Carlos a filmről beszélgettek, és kérdeztek tőlem valamit, de az igazat megvallva arra sem emlékszem, mit, mert épp el voltam mélyedve a saját gondolataimban. A fiúk nem tulajdonítottak túl nagy jelentőséget a dolognak, Mabel viszont „gondolkodom, de jobb, ha nem tudod, min” fejjel meredt rám. Az ilyesmitől mindig kétségbeesek. Nem a csend zavar. Az bosszant, ha tudom, hogy miattam van. Nem szeretem piszkálni az embereket, hogy mondják el, mi jár a fejükben. De ha velem kapcsolatos az ügy, az más tészta.

Négyesben mentünk vacsorázni, Mabel pedig egész végig furán nézett rám. A gesztikulációmmal próbáltam rákérdezni, mi a fene ütött belé, de hülyének tetette magát. Juan Carlos és Pedro végig egymással beszélgettek. Már nem a film volt a téma, hanem a politikáról vitáztak. Hogy helyénvaló-e, hogy Evának szobrot állítanak, vagy sem. Ha Manuel ott lett volna, rájuk szólt volna, hogy váltsanak témát. Tudja, hogy bennünket érdekel ugyan a politika, de csak bizonyos határig. Ahhoz sincs kedvünk, hogy egész éjjel azon vitatkozzunk, hogy helyes döntés-e a húsfogyasztás korlátozása annak érdekében, hogy megmentsék a nyájakat.

Egy idő után annyira lefárasztottak, hogy megkértem Juan Carlost, inkább beszéljenek másról. Elevenére tapinthattam, mert sértődött arccal nézett vissza rám. Szerintem nem voltam bántó, de úgy nézett rám, mint akit meglep vagy zavar a kérés. De engedett. Pedro is erőt vett magán, és végre témát váltottunk. A vacsora mégis végig olyan volt, mint egy borongós, szürke nap, mint a jellegtelenül múló idő. Amikor Mabel felvetette, hogy kérjük ki a számlát, senki nem ellenkezett: mintha mind a négyen egyetértettünk volna abban, hogy ideje már hazamenni. Kifelé menet újra odasúgtam neki:

– Valami baj van?

A válaszától csak még idegesebb lettem, mert a korábbi fejcsóválás helyett felpillantott, ránézett Pedróra és Juan Carlosra, majd egy félreérthetetlen gesztus kíséretében újra rám: „Nem érted, hogy előttük úgysem fogom elmondani?” Túl sok éve vagyunk testvérek ahhoz, hogy ne értsem meg. Az egész egyre borzasztóbb. Marha jó! Egész úton azon kattogtam, hogy megpróbáljam kitalálni, mi az oka… a szomorúságának? A rossz hangulatának? Te jó ég! Mi lehet a nővéremmel?

Annyira ideges lettem, hogy belekaroltam Juan Carlosba, és gyorsítottam, hogy néhány méterrel magunk mögött hagyjuk Mabelt és a férjét. De az érzés, hogy engem néz, rajtam túráztatja az agyát, és rólam ítélkezik, nem múlt el, sőt egyre erősebb lett.

Úgyhogy most, hogy felálltunk az ülésről, és Juan Carlos megkéri a buszsofőrt, hogy álljon meg közvetlenül az El Salvador utcánál, aztán ahogy komótosan tovább sétálunk, a busz pedig imbolyogva elhalad a Carranza utca kövezetén, még utoljára elmerengek azon, hogy érdemes-e tovább faggatóznom, vagy jobb, ha csöndben maradok.

De képtelen vagyok rá. A gondolat, hogy valaki feltételez rólam valamit, de nem árulja el, mit, olyan, mintha az egyik kezem a fűben lenne, és araszolnának felfelé a bőrömön a hangyák, mégis mozdulatlanul kellene tartanom a kezemet. Egyszerűen lehetetlen.

Ezért miután leszálltunk, odamegyek hozzá, belekarolok, és együtt sétálunk a Honduras utca sarkáig. Juan Carlos és Pedro kihasználják az alkalmat, hogy néhány méterrel mögöttünk folytassák a húskorlátozásról szóló heves vitájukat.

– Elárulnád végre, mi van veled?

Reménykedem, hogy a hangnemből egyértelművé válik számára, hogy nem fogadok el több nemleges választ. Mabel felsóhajt. Azzal az őszinte tekintettel fürkész, ami másokat annyira zavarni szokott. Hogy engem? Azt hiszem, ebben a pillanatban engem is zavar.

– Rosszabb vagy, mint sejtettem, hugicám – böki ki végül.

Rosszabb? Hugicám? Kinek képzeli magát ez a felfuvalkodott hólyag, hogy így szólít?

– Megtudhatnám, mi ütött beléd?

– Belém semmi, Ofelia. De te próbálj meg úgy viselkedni, hogy ne legyen ennyire feltűnő.

– Mi ne legyen ennyire feltűnő?

– Hogy ennyire elkeserít, hogy ma este nem jött el Manuel.

7

Mabel elengedi Pedro karját, aki mutat neki valamit az egyik ház homlokzatán, a Honduras utca páratlan oldalán. Ő valószínűleg válaszol, mert ugyanabba az irányba emeli a karját. Próbálok lélegezni, de nem megy belém levegő – se ki, se be. Jól hallottam? Tényleg azt mondta, amit hallottam? Észreveszem, hogy mozog a karom. Juan Carlos a karomat szorítja, ami azért mozog, mert a kezével ráncigálja. A kezéről a karjára pillantok, a karjáról az arcára, az arcáról az ajkaira, és zavarodottan ráeszmélek, hogy hozzám beszél.

– Mi az?

– Mi van veled, szerelmem? Olyan fura arcot vágsz.

Újra Mabel és Pedro felé pillantok. Mikor köszöntek és mentek el? Mióta kérdezgeti Juan Carlos, hogy mi van velem?

– Semmi – nyögöm ki.

– Semmi? Nem úgy nézel ki. Rémült arcot vágsz.

– Mitől?

– Na jó, nem tudom, hogy rémült vagy-e, mert akkor inkább falfehér szokott lenni az ember bőre, a tiéd meg vörös, mint a főtt rák. – Juan Carlos elneveti magát. – Mehetünk?

Képtelen vagyok megmozdulni, és képtelen vagyok válaszolni neki. Mindenre képtelen vagyok. Az egyetlen, amire telik tőlem, hogy bámulom Mabel és Pedro távolodó árnyait, ahogy az Emilio Ravignani sarka felé közelednek. Lehetetlen, hogy azt mondta, ami elhangzott, de az is teljesen esélytelen, hogy rosszul hallottam volna. Azt mondta. Ez a hülye tényleg azt mondta.

– Mit mondott? – kérdezi Juan Carlos.

– Micsoda?

– Jaj, Ofelia! Mi ütött beléd, szerelmem?

Ezek szerint az „ez a hülye” kezdetű mondatot hangosan mondtam. Ráadásul érzem, hogy Juan Carlos hangját kezdi elönteni az aggodalom.

– Ne haragudj, Juan Carlos! Annyira szétszórt vagyok.

– Te mérges vagy. Látom rajtad.

Ismer. Nem hazudhatok neki.

– Mabel! – tör ki belőlem, és jólesik így, ingerülten kimondani a nevét. – Mondott valamit, amin felhúztam magam!

– Mit mondott?

Mit mondott? Hogy úgy látta, szomorú vagyok, mert nem találkoztam Manuellel. Hülye barom! Hogy mondhat ilyet? Megzakkant, vagy teljesen agyatlan?

– Ofelita… Mit mondott neked?

Juan Carlos nem tágít. Ami érthető. De nem mondhatom meg neki, hogy az idióta nővérem mit talált mondani. Semmi szín alatt. Belenézek az éjszakába, a sarkon túlra meresztve a tekintetemet, ahol Pedro és Mabel belevesztek a sötétségbe. Neki kellene visszajönnie és megismételnie. Vajon lenne-e bátorsága hozzá a vőlegényem előtt? Vagy a férje előtt. Vagy akár Manuel előtt. Persze hogy nem. A gyáva nyúl nekem mondja, mert tudja, hogy én nem fogok visszaszólni neki.

– Nem mondod el?

Juan Carlos hangjában újra ott van az aggodalom. Érzem, hogy a dühtől elszorul a torkom. A dühtől és a tehetetlenségtől. Most rögtön, azonnal el akarom mondani a vőlegényemnek, mit mondott Mabel. De képtelen vagyok rá. Sehogy sem megy. Az, hogy az egész egy baromság, egy hazugság, még nem jelenti azt, hogy nem fáj. Nem csak az igazság fájhat. A hazugság is, de még mennyire!

– Semmiség! Csak egy hülyeség, szerelmem.

Túlvilági hangom alighanem hiteltelenné teszi, hogy holmi semmiségről van szó. Viszont csak ennyit vagyok képes kinyögni.

– Az arcodról elég sok minden sugárzik, Ofelia, kivéve az, hogy ez csak egy hülyeség.

Ha nem mondja el az ember az igazat… az is hazugságnak számít? Juan Carlos és én mindent megosztunk egymással. Mindent elmesélünk a másiknak. Szeretem, hogy Juan Carlos nemcsak a vőlegényem, hanem a barátom, a bizalmasom is. El kellene mondanom neki? Nem. Nem avathatom be abba, amivel Mabel az előbb megsértett. Mabel egy senkiházi erkölcsi szintjére alacsonyított le. Őt pedig egy hülyével tette egyenlővé. Egy felszarvazott agyalágyulttal. Ez a legrosszabb az egészben. Nem csak engem sértett meg. És őt is meg kell védenem. Őt és Delfinát. Meg persze Manuelt.

– Ofelita!

Juan Carlos tovább kérlel. Egy pillanatig a szemébe nézek. Sírok? Igen. Csodás! Most meg sírok. Van rá okom. Először is, egész életemben először hazudni fogok a vőlegényemnek. Persze kevésbé magasztosan is fogalmazhatok, mert csak három éve ismerjük egymást, ami nyilván nem egyenlő az „egész életemmel”. De ha arra gondolok, hogy „egész életemben”, akkor sokkal fájdalmasabb, és jobban is esik így érezni, a végletekig haragudni arra az idióta Mabelre, és vérig sértődni az eszetlen, helytelen és igazságtalan megjegyzésén. Ezért jobb ez így. Teljes és abszolút. Egész életemben.

– Azt mondta, hogy borzalmasan áll rajtam ez a ruha.

Juan Carlos összehúzott szemöldökkel pislog. Végül abbahagyja és megszólal.

– Egy ruha? Ekkora felhajtás… egy ruha miatt?

Hazudtam neki. És akárhányszor bólintok neki, hogy megerősítsem, amit mondtam, igen, ekkora felhajtás egy ruha miatt, újra meg újra hazudok.

– De várj… Ez nem volt már máskor is rajtad?

– Hát persze hogy volt! A múltkor még meg is dicsérte.

Újabb hazugság. Mabel soha egy szóval nem illette ezt a kék ruhát.

– Akkor ne aggódj, drágám! Biztos csak rossz napja volt. Remekül áll rajtad!

– Lehet, hogy rossz napja volt. De nem értem, miért rajtam kell kitöltenie.

Halvány sejtelmem sincs, hogy ennek az idiótának rossz napja volt-e, vagy nem. De belemegyek a játékba, és máris a harmadik számú hazugságba süppedek. Lassan bandukolunk hazafelé. Néma csendben. Egy átlagos nap estéjén behívtam volna magunkhoz. Még biztosan fent van a mama és a papa, és hallgatják a rádiót az étkezőben. A megállapodás szerint ilyenkor ott lehetünk a hallban, persze nyitott ajtó és rendes lámpafény mellett. De az igazság az, hogy ma nincs kedvem hozzá.

– Ne haragudj, szerelmem! Nem érzem jól magam. Nem tudom, lehet, hogy megfeküdte a gyomromat a vacsora, úgyhogy inkább megyek aludni.

A vőlegényem pont ugyanazzal a naiv nyugalommal fogadja a negyedik hazugságomat, mint az előző hármat. Megsimogatja az arcomat, mosolyog, ad egy gyengéd csókot az ajkaimra, rám meg újra rám tör a bőghetnék. Nagy nehezen azért sikerül elmosolyodnom.

A vőlegényem, a férfi, akit szeretek, a srác, akivel eljegyeztem magam, a fiú, akinek épp most hazudtam négy ízben, megérinti a kalapja karimáját, és távolodni kezd a járdán.

Bezárom az ajtót, köszönök a szüleimnek az ajtóból, és gyorsan elsietek a szobám felé. A mama talán kérdez valamit, de úgy teszek, mint aki nem hallja. Nem akarom, hogy lássa az arcomat, mert kérdezősködni fog, és annyit hazudtam már ma este. Dühösen bezárkózom a szobámba. Kinek képzeli magát ez a hülye, aljas, szánalmas Mabel? Mit gondol magáról? Hogy jut eszébe egyáltalán ilyesmi? Mi a francot képzel?

8

Jó ideje háton fekszem a sötét szobámban. A szüleim már kikapcsolták a rádiót, leoltották a lámpát az étkezőben, és elcsoszogtak papucsban a hálószoba felé. Még nem alszanak. Arra várnak, hogy meghallják Delfinát, aki még nem ért haza.

Eszembe jut egy hülye gondolat: ez a borzalmas este azzal kezdődött, hogy Delfina és a vőlegénye elmentek egy esküvőre, ahonnan a testvérem még nem ért haza. Ha meg tudom győzni Mabelt, ha meg tudom magyarázni neki, ha észhez tudom téríteni, be tudom bizonyítani, hogy amit mondott, az nemcsak sértő, de egy hazug ostobaság is, akkor Mabel visszavonja, és minden olyan lesz, mint előtte.

Nem volt erőm átöltözni. Csak bezuhantam az ágyba. Ahogy a szemem hozzászokik a sötétséghez, látni kezdem a tárgyakat a félhomályban: a szoba részleteit, a könyveket az asztalon, a gombokat a ruhámon.

A kék ruhámat, ami úgy vonul be a történelembe, mint a tárgy, amiről először hazudtam a vőlegényemnek. Először abból a párból. Újabb hazugságok, friss hazugságok, harmatos hazugságok. Megülik a gyomromat, mint a rosszul megemésztett étel. Gyűlölök hazudni. Szeretem azt hinni, hogy őszinte ember vagyok. Szeretem megtapasztalni azt az erőt, energiát, amitől valaki tudja, hogy a teljes igazságot mondja, minden kertelés és elhallgatás nélkül.

Amikor kislányok voltunk, Rita néni hosszas és könyörtelen vallatásoknak vetett alá engem és Delfinát, hogy megállapítsa, őszinték vagyunk-e. Én annyira féltem attól a szürke, metsző szemétől, hogy az igazat mondtam bármi áron. Delfina nem. Delfina képes volt a végletekig kitartani, belőlem viszont rettegést, rémületet váltott ki.