A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Holly James: Nothing But the Truth, 2022

Fordította
RÉTI BLANKA

Copyright © 2022 by Holly Rus

All rights reserved including the right of
reproduction in whole or in part in any form.

Hungarian translation © Réti Blanka, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Katy Riegel, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-27-6

Mindenkinek, aki elveszített vagy talált valamit 2020-ban

1. fejezet

Lucy Green egy szakadék szélén táncolt.

Valójában egy bárszéken ült, és az italát bámulta, miközben barátjára, Calebre várt, aki megint sokáig dolgozott. Ha nem fogja lemondani az estét, rendelnek még egy kört, felmennek a fiú lakására, szexelnek egy elég közepeset, aztán Lucy úgy alszik majd el, hogy közben a barátja fogcsikorgatását hallgatja, mert Caleb nem volt hajlandó éjszakai fogvédőt hordani. Lucy így töltené húszas éveinek utolsó éjjelét.

De ez teljesen rendben volt. Lucy rendben volt. Minden rendben volt.

– Kérsz esetleg valami mást? – kérdezte a csapos.

– Tessék? – pillantott fel a lány, és egy sármos arc nézett vissza rá. Amikor bejött ide, nem igazán vette észre a férfit, csak rendelt egy italt, aztán rögtön csekkolta is az e-mailjeit, mert már húsz perce kilépett az irodából, annyi idő alatt pedig meg bármi történhet a hírességek világában.

A férfi úgy festett, mint a legtöbb pultos L. A.-ben: magas, kisportolt, akár még színész is lehet. Kivéve, hogy a ma estiből nem közöny áradt, hanem meleg érdeklődés, mely arra késztette Lucyt, hogy kihúzza magát, és figyelmét a csapos felé fordítsa. A férfi nagy kezében egy rongyot gyűrögetett, majd a lány poharára mutatott.

– Nem úgy tűnik, mintha ízlene az italod. Szeretnél valami mást?

Lucy lenézett a Martinijére, és látta, ahogy két olívabogyó pislog vissza rá, mint nyársra húzott szemgolyók. Főnöke, Joanna kedvelte ezt az italt, Lucy pedig szeretett volna olyan kifinomult lenni, mint ő.

– Jó lesz ez, köszönöm.

A csapos felkacagott.

– Ugyan már, nem igaz. Épp csak belekortyoltál. És elég jó Martiniket készítek – hajolt közelebb, mintha egy titkot osztana meg.

Lucy elhúzta a száját, és rájött: valójában nem kedveli a Martinit. Bár szeretett volna egy nap olyan stílusos lenni, mint Joanna, akit mélyen csodált, talán nem az italválasztásával érheti ezt el. Nem akart berúgni. Nem tehette meg. A holnapi nap túlságosan fontos lesz, valószínűleg az előléptetésére is sor kerül. De azért talán jól jönne egy másik ital.

– Oké, akkor tölts valami mást! – tolta a férfi felé a poharat.

A csapos megfogta a gondosan elkészített koktélt, és egy laza csuklómozdulattal a bárpult alatti mosogatóba öntötte.

– Ahogy szeretnéd – villantott Lucyra sorozatba illő mosolyt. Vállára vetette a konyharuhát, és megfordult.

Lucy a bárszéken az ajtó felé fordult, és leste, jön-e Caleb.

A tengerparti stílust idéző bárnak nagy üvegfala volt, rézlappal ellátott fehérmárvány bárpultja, a falakról, a bárszékekről és a székekről pedig türkiz és barackszín részletek köszöntek vissza. Inkább hívogató volt, mint lehangoló, amilyennek Lucy a legtöbb bárt találta. Nyitott volt, és szellős, nem rejtegetett titkokat a sötétben.

Caleb még mindig nem jött.

Lucy újra ránézett a telefonjára, de a fiú húsz perccel ezelőtti üzenete óta nem érkezett új.

Késni fogok.

Lucy feljebb tekert a beszélgetésükben, hogy megnézze a szelfijüket, melyet a lakás előtt készítettek, ahol bérleti szerződést írtak alá. Két hét múlva fognak összeköltözni. Lucy már számolta a napokat, és várta, hogy végre ne kelljen dobozokon bukdácsolnia a lakásában, és végre a barátjával élhessen. Caleb kedves volt, okos, ambiciózus, melegszívű – néha Lucy el sem hitte, hogy ennyi kritériumnak megfelelt. Az a típusú férfi, akivel Lucy el tudta képzelni, hogy összeházasodnak és a külvárosba költöznek, ahol majd egy nap a két gyerekük a medence körül kerget egy kiskutyát. Két év járás után készen állt arra, hogy igent mondjon, ha a fiú térden állva álmai jegygyűrűjét kínálja neki, és ha lehet hinni Hollywoodnak, akkor holnap, a születésnapján, meg is teszi.

Bárcsak időben oda tudna érni egy randira!

Hogy elterelje figyelmét a várakozásról, inkább a közösségi médiát kezdte nézegetni, mert furdalta a kíváncsiság, jól viselkednek-e a sztárok. Ez volt a legjobb forrás, hogy értesüljön az ügyfelei legfrissebb drámáiról. Először saját problémás kliensére, Leo Ashre keresett rá. Leót Lucy megörökölte, amikor junior PR-os lett cégénél, a J&J Publicnál. Leo a húszas évei végén járó rocksztár volt, aki tinikorában lett híres, és már végeláthatatlan mennyiségű botrányt tudott a háta mögött. Ezután jött Lucy főnökének egyik sztárkliense, Ms. Ma, egy női rapper, aki másnap fog kiadni új videoklipet, mely biztosan lángra lobbantja majd a zeneipart.

Botrány jele egyik fronton sincs.

– Tessék – mondta a csapos. – Valami más.

Lucy elé csúsztatott egy martinis poharat, töltve levendulaszínű folyadékkal. Apró buborékok kígyóztak a közepéből, mintha pezsgő is lenne benne. A pohár szélére egy szelet citromot helyeztek.

– Mi ez? – kacagott fel Lucy. Közelebb húzta magához, és cukor illata csapta meg az orrát. – Úgy néz ki, mint amit egy pomponlány rendelne a huszonegyedik szülinapján.

– Lehet – vigyorgott a férfi. – De fel fog vidítani.

– Ki mondta, hogy ne lennék vidám?

– Te magad. Azzal, ahogy nézegeted a telefonod, az ajtót lesed, és olyan italokat rendelsz, amiket nem is szeretsz.

Lucy arcát forróság öntötte el. Úgy érezte, teljesen kitárulkozott, meztelenül áll egy idegen előtt. De a pultos mogyoróbarna tekintete nem kegyetlenségről árulkodott. Csak megfigyelt.

– Valakinek nagyon jó a szeme – mosolygott rá Lucy.

– Ezért fizetnek – vetette át újra a mosogatórongyot a vállán. – Ezért, és a sorsfordító koktéljaimért.

Gödröcske jelent meg a férfi arcán, és Lucy könnyedén el tudta képzelni, hogy ragyogóan nézne ki szmokingban a vörös szőnyegen.

Lenézett a poharára, és a játékos lila pezsgéstől ahhoz támadt kedve, hogy kívánjon valamit. Helyénvalónak tűnt egy ilyen mérföldkövet jelentő születésnap előestéjén. Ráadásul jól is jönne némi szerencse a nagy napon.

Lucy mosolyogva a csapos felé billentette poharát.

– Nos, holnap van a születésnapom, úgyhogy egészségedre!

Ahogy a pezsgő buborékok elérték a nyelvét, majd az ital lágyan legördült torkán, magában azt kívánta, a másnap legyen tökéletes.

– Milyen? – kérdezte a csapos.

– Pont olyan. Sorsfordító.

A férfi helyeslően bólintott.

– A munkám itt véget ért. Boldog szülinapot holnapra!

2. fejezet

Bár valamiféle földrengésre, vagy legalábbis valami jelre (fájó csípő, szőrszál az állon, fojtogató bűntudat, amiért eredményei ellenére mégsem ért el semmit) számított annak kapcsán, hogy éveinek száma immár hármassal kezdődik, Lucy születésnapja úgy indult, mint egy bármilyen átlagos nap.

Egyedül ébredt az ágyában, mert Caleb végül nem jelent meg a bárban. Bocsi, bébi, nem fogok tudni odaérni. Találkozunk holnap este. Lucy, bár nem lepődött meg, azért csalódott volt. Felpillantott a púderkék mennyezetre, melyet tavaly nyáron festett át, hogy felfrissítse a kis lakást – egy Így frissítsük fel kis életterünket című cikkben talált ötlet adta az inspirációt. Sóhajtott egyet. Nagy nap volt a mai. Igen, egyrészt a harmincadik születésnapja, másrészt pedig ma kellett bebiztosítania előléptetését a J&J Publicnál, a hollywoodi cégnél, ahol dolgozott. Az előléptetésért munkahelyi ősellenségével, az elviselhetetlen Chase McMillannel vetélkedett.

Chase gyorsan felmászott mellette a szamárlétrán: először gyakornok volt, majd junior asszisztens, asszisztens, végül junior PR-os – emiatt Lucy és a hozzá közel állók csak „kis törtetőnek” gúnyolták. Be kellett látni, Chase tehetségesnek számított a munkában, ugyanakkor elég érzéketlen alak, és gyakran elhappolt olyan dolgokat Lucy elől, melyeket a nő érdemelt volna meg. Azért versengtek, hogy megkapják a nemrég megüresedett vezető PR-os pozíciót, és Lucy átkozott pocsékul fogja érezni magát, ha nem az övé lesz.

Iszonyatosan várta, hogy megkapja a pozit. Az aznap esti ünneplést is várta, a Perch étterem tetőteraszára szervezett születésnapi bulit.

Ahol megünnepli az előléptetését is.

Először is a munkaebéden kell remekelnie, ahova Joannával és Lily Chúval megy, a legkapósabb hollywoodi sztárocskával, akiről már azt suttogták, biztos megkapja az Oscart egy független filmbeli alakítása miatt, ami nagyot robbant. Lucynak nem volt ismeretlen terep, hogy hírességekkel ebédeljen – gyakorlatilag szerepelt a munkaköri leírásában. A J&J Public, fél Hollywooddal egyetemben, azért versengett, hogy magához csábítsa Lilyt, és Lucy érdeme lesz, ha ez majd sikerül. Lily & Lucy: már a neveik csengése is nagyon tetszett neki. Tudta, hogy meg tudja nyerni maguknak a színésznőt. És ha Lily Chút megnyeri, azzal az előléptetését is elnyeri.

Lucy magában számba vette aznapi teendőit.

1. Megnyerni a cégnek Lily Chút.

2. Bebiztosítani az előléptetést.

3. Kecsesen átlibbenni életének csodálatos harmadik évtizedébe.

4. Eget rengető születésnapi bulit tartani Los Angeles egyik belvárosi tetőteraszán, ahol a barátja majd végre megkéri a kezét.

Készen állt. Készen állt. Csak ki kellett másznia az ágyból, és elkezdenie a napját.

Karjával feje fölé nyújtózott. Roppant egyet a könyöke, de ez máskor is előfordult, nem az öregedés jele volt. Ledobta magáról a paplant, az ágy szélére ült, és látta, hogy az anyja telefonon hívja.

Igazából már volt egy nem fogadott hívása és két sms-e az anyjától – ezeket azért nem hallotta, mert a szülinapján megajándékozta magát azzal, hogy lenémított telefonnal aludt.

Felvette mobilját az éjjeliszekrényről, és az anyja nevére pillantott a kijelzőn. Eltűnődött azon, hogy azzal is megajándékozza magát: nem veszi fel. Kétség sem fért hozzá, a beszélgetés a szülinapi jókívánságokon kívül azt is jelentené, hogy édesanyja az orra alá dörgölné, hogy Lucy immár a harmincas éveibe lépett, még mindig nem házasodott meg, és nincs gyereke – amit ő, Maryellen Green már huszonhét évesen kipipálhatott.

Lucy egyke volt, úgyhogy tőle függött a család vérvonalának fennmaradása, így Maryellen gyakran tette szóvá mindenki előtt, hogy lánya bal gyűrűsujján még mindig nem díszeleg gyémánt, ezenkívül pedig nagy erőbedobással kötögetett babaruhákat és takarókat. Általában, amikor telefonáltak, ha Lucy jól hegyezte a fülét, biztos lehetett benne, hogy kötőtűk zaját hallja a háttérben, miközben anyja a füle és a válla közé szorított telefonba beszél – képtelen volt beismerni, hogy a kihangosító sokkal könnyebbé tenné az életét.

Lucy ámult azon, hogy már az anyja nevének puszta látványától képes őt elönteni a bűntudat. Megadta magát, és felvette a telefont.

– Szia, anya!

Klikk, klakk, klikk, klakk. Menetrendszerűen.

– Boldog szülinapot, Lucy drágám!

– Köszi!

Mivel haladnia kellett a napjával, Lucy kikerült egy könyvekkel telezsúfolt dobozt, és a fürdőszoba felé vette az irányt. Mindig előrelátó volt, így elkezdte elpakolni azokat a dolgokat, melyek nem tűntek nélkülözhetetlennek a költözés előtti két hétben. Lakásában mindenfelé dobozok díszelegtek, akár egy garázsvásáron. A dobozokban műtárgyak, edények, cipők véletlenszerű egyvelege állt. Lucy hatékonysága hosszú távon biztos meghozza gyümölcsét, azonban napi rutinjából némileg akadályversenyt varázsolt.

– Gondolom, készülsz a nagy napra, ugye? Láttam azt a filmet Lilyvel, és egész egyszerűen fantasztikus benne. Remélem, jó benyomást teszel rá – folytatta az anyja.

Lucy kezdett ingerült lenni. Az anyja szeretett bennfenteskedni, és mindig képben lenni azzal, mi történik, mintha Lucy nem tudná maga irányítani az életét. Nem is emlékezett, hogy mesélt volna az anyjának Lilyről, Maryellen pedig még azt is tudta, melyik nap fognak találkozni. Ráadásul a keresztnevén emlegette őt, mintha ismerné.

– Igen, ez a terv, anya.

Klikk, klakk, klikk, klakk.

A kötőtűk beszűrődő zaja olyan volt, mint a felrobbanni készülő bomba ketyegése. Lucy szerette az anyját, tényleg, de tudta, merre tart a beszélgetésük, és őszintén szólva, nem igazán volt türelme hozzá a nagy napján.

– Remek. És mi van veled és Calebbel? Tudod, jobb, ha minél előbb összeházasodtok, hogyha szeretnétek gyer…

– Azt sem tudom, akarok-e gyereket, anya! – csattant fel Lucy, és közben maga is meglepődött. Nem azon hökkent meg, hogy a szülinapi köszöntés röpke tíz másodperc alatt átcsapott a gyerektémába, hanem azon, ahogy ő maga reagált. Még ha ő is mondta ki a szavakat, a vallomás szinte arcon csapta, még össze is rándult közben. Mindig ott volt agya egy zugában a gyerekvállalás kérdése, egyfajta sejtésként, jövőbeli reményként, de soha nem foglalkozott a témával igazán mélységében – mivel, őszintén szólva, nem volt rá ideje.

A világ szerint akarnia kellett gyereket, és minden ezt sugallta neki már a játékoktól kezdve – babák, babaházak –, melyekkel kislányként játszott. Aztán jöttek az esti mesék és a díjnyertes filmek az anyai szeretet csodálatos és halhatatlan erejéről. Úgy kábé mindenki szerint ennek kellett lennie élete céljának. Különben valami biztos nincs rendben vele, selejtes, önző, egy nap biztos úgyis meggondolja magát – már minden szólamot hallott.

– Ez nevetséges, Lucy, persze hogy akarsz gyereket! – vágott közbe az anyja mintegy végszóra. – És most már harminc vagy, szóval…

– Szóval mi?! Elértem valamiféle határidőt? – Lucy úgy érezte, magával ragadja valami. Valami láthatatlan, ami egyszerre volt bénító és felszabadító. Mielőtt megálljt parancsolhatott volna magának, kibuggyantak belőle azok az érzések, melyekről soha nem beszélt.

– Tudod, ez elég igazságtalan. A húszas éveinket azzal töltjük, hogy próbálunk nem teherbe esni, aztán pont, amikor elkezd felfele ívelni a karrierünk, ketyegni kezd az óra, és ott lesz rajtunk a nyomás, hogy gyereket szüljünk még harmincöt előtt, mert akkor már hopp, túl öregek leszünk! Röhejesen kicsi ez az időablak egy ekkora döntéshez. És akkor elvárják, hogy gyereket akarjak – hogy minden nő gyereket akarjon! Lehet, hogy egyszer akarok, de kaphatnék legalább időt arra, hogy gondolkodjam rajta?

A mondat vége kiáltásba fordult, és visszhangként verődött vissza a fürdőszobatükörről. Lucy pislogva nézett a tükörből visszatekintő kipirult nőre, és azon tűnődött, vajon honnan a pokolból került ide.

Anyja a telefon másik végén szóhoz sem jutott.

Lucy nem tudta, még mit mondhatna, így csak ennyit tett hozzá: – Megyek, készülődnöm kell spinningórára, anya.

Letette a telefont, és a tükörképére bámult. A kitörésén kívül, mintha egy idegené lett volna, minden olyan volt, mint máskor: kék szemek, szőke haj pár milliméternyi lenövéssel, napcsókolta bőr. Sötét kis karikák ültek a szeme alatt, de azok már azóta ott voltak, hogy elkezdett junior PR-osként dolgozni. Úgy viselte őket, akár egy kitüntetést. És persze minden reggel jó alaposan elfedte őket egy kis Bobbi Brown korrektorral, hogy senki más ne láthassa kimerültségét.

Akire rábámult, ő maga volt, Lucy Green, nem valami imposztor. Azok az imént pedig a saját, őszinte gondolatai. Nem tudta, akar-e gyereket, legalábbis most még nem. És tényleg a nagy napján kell válaszolni erre, amikor annyi dolga van?

Úgy döntött: nem, és megkönnyebbült, hogy az anyja nem hívta azonnal vissza választ követelve.

Megragadta a mosdókagyló szélét, hogy kicsit összeszedje magát a kiabálás után. A középiskolás évek alatt elkövetett csínyekhez hasonló felszabadító érzés öntötte el, amikor rádöbbent, hogy még soha nem beszélt így az anyjával.

Ettől egy kicsit megszédült.

Ragyogó fehér fürdőszobája csak úgy csillogott körülötte. A falakról rézkaspókból pozsgás növények lógtak. Lucy bemászott a fürdőkádba, hogy kinyissa az ablakot, hátha segít a friss levegő. Ahhoz képest, hogy Los Angelesben volt, Santa Monica levegője frissnek számított. Kinyitotta az ablakot. Fürdőszobájába levegő áramlott, melyben narancsvirág és só illata keveredett egy csipetnyi kipufogógázzal. Lucy nagyot szippantott belőle, hogy kicsit kitisztítsa a fejét. De nem időzhetett tovább a kádban. Legjobb barátnője, Nina nemsokára megjön, hogy azután együtt menjenek spinningre.

Lucy besétált a gardróbba, közben kikerült egy rakás dobozt, melyekben a téli kollekciója pihent – erre így tavasz vége felé már nem volt szükség. Megkereste a maximum tartást biztosító sportmelltartóját. Sokféle sportmelltartója volt, a puha, merevítés nélküli daraboktól kezdve a kényszerzubbonyra emlékeztető, merevítős, elöl cipzáras melltartóig, amitől az edzés végére tele lett piros nyomokkal a bőre, de ez a darab legalább nem engedte, hogy összevissza ugráljon a melle. Hát igen, lehetett választani, mi a kényelmetlenebb: ha ugrál a mellünk, vagy ha valami összeszorítja. De mivel Lucy tudta, hogy edzőjük, Troy úgyis addig fogja izzasztani őket, míg a combizmaik lángolni nem kezdenek, a lehető legszorosabb opciót választotta.

Belenyúlt a melltartóba, és kisimítgatta a kivehető párnázást, azon tűnődve, egyáltalán miért mozdult el, amikor a mellbimbója egy helyben maradt. Karjain áthúzta a melltartó pántjait, és jó szorosra húzta. A merevítés a bordáiba nyomódott, ahogy összekapcsolta. Nagy levegőt vett, hogy felkészüljön a cipzár felhúzására. Azonban az félúton felfelé megakadt.

– Jaj, ne! – nyögte, és attól tartott, bekövetkezett a rettegett „elakadt cipzár” forgatókönyv, amihez türelemre és időre volt szükség. Neki egyik sem volt, ha tartani akarta a spinningedzés-zuhanyzás-reggeli-munkába indulás szigorú menetrendjét. Óvatosan meghúzta, és lazán ide-oda igazgatta a kis műanyag cipzárat, erre a már becipzárazott rész szétnyílt, és az anyag két oldala, mint két levél kunkorodott fel. A cipzár megakadt középen, és se lefelé, se felfelé nem volt hajlandó moccanni.

Tanácstalanul pillantott le a melltartóra. Mivel az egész szerkezet szorította, Lucy bennrekedt egy mindenfelé szétálló göncben, ami röhejesen nézne ki a pólója alatt. Már azt fontolgatta, ollóhoz folyamodik, de aztán úgy döntött, Ninát hívja segítségül, úgyis bármikor betoppanhat. A két lány főiskola óta elválaszthatatlan volt, fogták egymás haját hányás közben, egymás összetört szívét gyógyítgatták, és rengeteg, öltözködéssel kapcsolatos vészhelyzetből mentették ki a másikat, beleértve azt az esetet, amikor Lucy beszorult egy ruhába, karjaival a feje felett, és semmit sem látott.

Lucy felvette a leggingsét és a zokniját, majd elindult megkeresni az edzőcipőjét. Az edzőtáskájában tartotta a gardróbajtó mellett, de a fekete nejlontáska üres volt. Talán a legutóbbi pakolászása alkalmával véletlenül bepasszírozta egy dobozba, gondolta, és beletúrt a Sálak feliratúba. Nem talált mást, csak egy halom puha nyakravalót, melyek a dél-kaliforniai időjáráshoz illettek – műselyem és selyemsálak, melyek inkább csak laza színfoltként díszelegtek az ember nyakán, mint meleget adtak. Lucy átfésülte a cipős polcát is, de csak több sor színes magas és lapos sarkú cipőt talált. Épp a Kabátok feliratú doboz felé nyúlt, amikor csengettek.

Összevonta a szemöldökét. Ninára nem vallott, hogy csengetett volna, mindig kopogott.

Lucy átvágott kis lakásán, még több dobozt kikerült, és közben a Calebbel közös új lakásra gondolt, majd kilesett a kukucskálón.

Egy szemmagasságban lengedező virágcsokor nézett vissza rá a másik oldalról.

A lány kitárta az ajtót. Friss liliom és rózsa illata csapta meg.

– Bol-dog szü-li-na-pot! – énekelte Nina a csokor mögül.

Lucy arrébb lépett, és beengedte. – Virágot hoztál nekem? – kérdezte csodálkozva, mert egyetlen olyan alkalomra sem emlékezett tizenkét éves barátságuk alatt, amikor Nina virágot vett neki. Talán ez valami olyasmi, amit a harmincasok csinálnak.

– Nem én hoztam – felelte Nina. Belépett, és a csokrot egy vázába állította Lucy étkezőasztalán, mely a bejárati ajtótól alig pár méterre volt. A kis szobát azonnal be is töltötte a virágillat. – Csak pont az ajtónál álltam, amikor jött a futár.

Lucy az üdvözlőkártyát kereste.

Boldog szülinapot! Bocsi a tegnapiért. – Caleb

Elolvasta az üzenetet, és érezte, bár csökken a barátja miatt érzett ingerültsége, nem szűnik meg. Értékelte a gesztust, de azon tűnődött: ha minden a terv szerint halad, akkor vajon örök életre egy munkamániás férjhez láncolja magát, aki maga helyett virágokat küld?

– Caleb küldte? – kérdezte Nina.

– Ühüm.

Nina végighúzta ujját egy liliom szirmán.

– Bocsánatot kér, amiért egy újabb randit hagyott ki?

– Boldog szülinapot kíván – felelte Lucy, aki persze kihallotta az ítélkezést Nina hangjából.

– Akkor miért áll itt az, hogy „Bocsi a tegnapiért”? – ragadta meg Nina a kártyát.

– Csak elfoglalt – vette vissza Lucy a kártyát.

– Te is elfoglalt vagy, mégis szánsz rá időt – vont vállat Nina.

Ezzel Lucy nem tudott vitatkozni.

Nina felvonta a szemöldökét, és végre észrevette, mi a helyzet melltartóügyben.

– Mi folyik itt? – mutatott Lucy félig bekapcsolt sportmelltartójára.

– Beszorultam. Túl szoros, hogy áthúzzam a fejemen. Segítenél?

Lucy Nina felé tolta a mellkasát, barátnője pedig habozás nélkül bevetette magát.

A lány föl-le rángatta a makacs cipzárat, közben beharapta az ajkát és hümmögött.

– Húzd le! – utasította Lucy.

– Azon vagyok.

– Próbáld meg srégen.

– Azon vagyok.

Nina összevonta sötét szemöldökét. Ugyanolyan színű haját vállig érő fonatokban viselte. Lucyt megcsapta a frissen mosott sportnadrágjának és mentolos dezodorának illata, olyan közel álltak egymáshoz. Nina nyakigláb, nyúlánk lány volt, jó tíz centivel magasabb Lucynál.

– Fogd az alját! – utasította Lucyt.

Lucy engedelmeskedett, és közben azon ámult, hogy két ember kell ahhoz, hogy kiszabaduljon egy fehérneműből.

Nina agresszíven nekitámadt a cipzárnak. Erősen megragadta, és rántott egyet felfelé. A cipzár engedett, a rántás erejétől Nina keze Lucy orráig szaladt egy éles ütéssel.

– Aú!

– Jaj!

Lucy az arcához kapott, és valami nedveset és meleget érzett. Szeme rögtön megtelt könnyel.

– Jaj, istenem, annyira sajnálom! – kért bocsánatot Nina, és berohant a konyhába, magára hagyva a kábult Lucyt.

Apró csillagok jelentek meg Lucy homályos, nedves látóterében. Elemelte kezét az arcától, és látta, hogy tenyerét vér pöttyözi. Valamilyen oknál fogva ez nevetésre késztette.

– Orrba vágtál, és most vérzik az orrom! Mindezt egy melltartó miatt!

Nina visszarohant, kezében egy rakás zsebkendővel és konyharuhába csavart jégkockákkal. Az egészet Lucy arcához nyomta, majd leültette egy konyhai székre. – Fogd ezt, és csípd össze az orrod!

– Köszönöm – felelte Lucy orrhangon, és hálás volt, hogy barátnője ápolónőként dolgozott, és pontosan tudta, mit kell tenni, még ha ő maga is okozta a sérülést.

Lucy nyugton ült, és megvárta, amíg a fémes íz elhagyja a torkát. Régebben is volt, hogy vérzett az orra, de mindig száraz levegő vagy nyomáskülönbség, vagy nagyon-nagyon erős megfázás váltotta ki. Soha nem az, hogy arcba vágták.

Lucy ismét nevetésben tört ki.

– Nem hiszem el, hogy vérző orrot kaptam tőled szülinapomra!

Nina szégyellte magát, de ő is nevetett.

– Ígérem, nem ez az ajándékod!

Lucy letette a zsebkendőket és a jeget egy kis asztaldíszként szolgáló florárium mellé, melyet még egyszer Ninával egy borozós-alkotós est során készítettek, amikor Caleb lepattintotta őt. Szipogott egyet, majd megnézte az időt. – Talán ez egy jel arra, hogy ma nem kéne spinningre mennem.

– Egy jel? Az, hogy orrba vágtalak?

– Igen, és az, hogy beszorultam a melltartómba, és nem találom a spinningcipőmet.

– Ott van.

Lucy követte tekintetével, amerre Nina mutatott, és látta, hogy a cipő ott hever az orra előtt, a kanapé és egy olyan doboz mellett, melyen a Nappali – könyvek felirat díszelgett. Kétszer is elment mellette, és nem vette észre. Ettől a felismeréstől azon kezdett tűnődni, hogy vajon ezek a jelek nem inkább tudatalatti erőfeszítések voltak arra, hogy szabotálja az edzést?

Elkezdett általánosságban a spinningedzéseken gondolkodni. Mindig korán kelt emiatt, közben úgy érezte, majd kipurcan, de azért meggyőzte magát, hogy élvezi. Tény, remek testmozgás volt, de vajon tényleg arra volt szüksége, hogy az első dolog reggelente az legyen, hogy valaki üvöltözését hallgassa? És vajon tényleg szüksége volt arra, hogy egy olyan formába kényszerítse a testét, ami nem is volt a természetes állapota, ami néha őszintén fájt, és amiért foggal-körömmel küzdenie kellett, csak hogy főként esztétikai okokból meg tudja tartani?

A spinningóra egyetlen előnye az volt, hogy így legalább minden reggel találkozott Ninával. De akkor ennyi erővel egy laza futásra is elmehetnének reggelente. Hirtelen kiviláglott előtte ez az egész.

– Nem akarok többé spinningre járni! – közölte.

– Micsoda? De hát mindennap megyünk! – rökönyödött meg Nina, mintha valami szentségtörést hallott volna.

– Tudom, és utálom. Mindig fáj, és hangos, Troy meg kábé elmebeteg.

– Mi van? Azt hittem, bírod Troyt!

Lucy elméjét betöltötte a spinningedzést tartó Troy képe: a férfi úgy nézett ki, mint egy életre kelt Ken baba. Tökéletes kar és láb, filmsztármosoly, napszítta, szőke haj. A csávó kemény, megszállott volt, és ha Lucy egynél többször megállt pihenni, leüvöltötte a lányt.

– Miért, te bírod Troyt?

Nina habozott, hosszú ujjai összecsíptek egy liliomszirmot. – Hát, tudom, egy kicsit kemény, de ez része a csomagnak. Motiváló.

– Az lenne?

Némán egymásra bámultak, az igazság ott lógott a levegőben.

Lucy gyomra kordult egyet, és a görög joghurtra gondolt, amit edzés után szokott enni, és elhatározta, hogy most inkább kipróbálja azt a kávézót az utcában, ahol friss, meleg, olvadó sajttal, tojással és sonkával megpakolt bagelszendvicseket lehet kapni. Sokkal jobban hangzott.

– Mi lenne, ha helyette reggeliznénk egyet?

Nina gyanakvóan méregette barátnőjét, de végül lazán megvonta a vállát.

– Végül is, neked van szülinapod.