J. P. O’Connell

HOTEL PORTOFINO

J. P. O’Connell

HOTEL
PORTOFINO

A mű eredeti címe

Hotel Portofino

Text copyright © JP O′Connell, 2021

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A CBS Company

All rights reserved.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 759 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

Milyen kielégítő érzés ezzel foglalkozni!, gondolta Bella, miközben előkészítette a szobát az új vendégeknek. Miután megvitatta a dolgot Cecillel, úgy döntött, az Epsom lakosztályban helyezi el Drummond-Wardékat. Innen nemcsak a tengerre néző kilátásban lehet gyönyörködni, de tágas és szellős is, hatalmas mahagóniágy áll benne, a falakat pedig az a fajta finom virágmintás tapéta borítja, amely nem hat túl nyomasztóan.

A túlságosan nagy minta mindig hiba. Az ember kényszert érez, hogy megálljon, és megbámulja, megpróbálja kisilabizálni az egymásba fonódó vonalakat és formákat. Néha azonban – az életben éppúgy, mint a lakberendezésben – jobb, ha egyáltalán nem vesszük észre a kirajzolódó mintázatokat.

Bellának mindenesetre most nem volt ideje megállni, hogy nézelődjön, ahhoz túlságosan is sok tennivalója volt.

Átsétált a szoba túlsó felébe, ahol Francesco és Billy épp azzal küszködtek, hogy átfordítsák a matracokat.

– Erős fiú vagy te! – biztatta Billyt, aki már kivörösödött arccal lihegett. – Veselkedj neki még egyszer!

– De olyan nehéz, Mrs. Ainsworth!

– Mert lószőrrel van kitömve – magyarázta Bella. – Attól olyan kényelmes rajta a fekvés.

– Van benne valami fém is, érzem.

– Azok a rugók, Billy.

Miközben Billy hitetlenkedve csóválta a fejét, besietett Paola egy halom frissen vasalt ágyneművel. A huzatokat Londonból rendelték, és nem is akárhonnan, a Tottenham Court Roadon található Heals üzletből. Igaz, a bordigherai angol boltban is tartanak ágyneműt, olyan egyéb cikkek mellett, mint a Gordon’s Gin vagy Huntley & Palmer keksz. Sok itt élő angol család szeret náluk vásárolni.

Ám a Hotel Portofinóba csakis a legjobb minőség kerülhet. Vagyis a legpuhább, vastag szövésű pamutanyag. Az a fajta ágynemű, amely hangosan csattan, amikor nagy lendülettel leveszik a szárítókötélről.

Miután sikeresen megfordították a matracot, Billy elballagott, hogy segítsen az anyjának a konyhában. Paola nekiállt felhúzni az ágyneműt, míg Francesco lila árnyalatokban játszó íriszekkel teli vázákat helyezett el a kisasztalokon.

Bella szerette maga intézni a fürdőszoba elrendezését. A Hotel Portofinóban a jobb lakosztályokhoz saját fürdőszoba is járt. Cecillel beruháztak arra, hogy beszereltessék a legmodernebb melegvíz-előállító eszközöket. Az emberek manapság már elvárják, hogy bármikor fürödhessenek, és ne kelljen a szolgálóknak azzal fáradni, hogy befűtik a kályhát a vízmelegítéshez. Ráadásul némelyik régebbi rendszer komoly veszélyeket is jelent. Mindenki hallotta a történetet, hogy a Castle Brownban felrobbant egy bojler. Egy szerencsétlen angol turista rossz pillanatban zárta el, és azóta már eltelt három hónap, de még mindig nem készültek el a hely felújításával.

Bella átsétált a fényes mozaikpadlón, elhelyezett egy tiszta törülközőt a mosdókagyló mellett, és egy illatos gyertyát tett a hatalmas, karmos lábakon álló kád melletti párkányra. A lakosztály előző lakói, akik még áprilisban szálltak meg itt – egy rémesen szőrszálhasogató idősebb házaspár Guildfordból –, panaszkodtak valami rossz szag miatt. Bella nem talált semmit, de Drummond-Wardékkal nem akart kockázatot vállalni, szerette volna, ha minden tökéletes.

Mire előbukkant a fürdőszobából, Paola már végzett az ággyal, és ott ácsorgott mellette, várva, hogy Bella szemügyre vegye a munkáját. Paola egy fiatal hadiözvegy volt a faluból. Nagy fekete szeme volt, és göndör, hollófekete haja, amit hátul összefogva viselt, a fényes tincsek leomlottak a nyakán. Nemcsak csinos volt, de megbízható is. Habár Bella az utóbbi időben változásokat vett észre rajta, valami újfajta óvatosság volt érezhető a viselkedésében, és valami még ősibb és sejtelmes kisugárzást árasztott. Nehéz volt pontosan meghatározni, mi ez, de ha Paola férfi lett volna, akkor Bella úgy fogalmazott volna, hogy macsós magabiztosság áradt belőle.

Az ágytakarót épp csak egy kicsit kellett eligazgatni. Bella hátrább lépett, és helyeslő bólintással nyugtázta a szobalány munkáját.

– Eccelente – mondta mosolyogva. Paola is elmosolyodott, de kerülte a munkaadója átható tekintetét.

Miért aggódom folyton?, kérdezte magától Bella. Miért nem tudok ellazulni?

A racionális oldala tudta, hogy mi erre a nyilvánvaló válasz. Óriási a tét ezen a nyáron, nagyon sok forog kockán. Nemcsak a hotel hírneve, de Lucian jövője is el fog dőlni, és az is, hogy mi lesz a házasságuk sorsa Cecillel. Felzaklatta, hogy ezt be kell ismernie magának, de nem tehetett mást. Néha úgy érezte, hogy az egész közös életük egy vékonyka hajszálon függ.

De legalább a személyzet tekintetében szerencsésnek mondhatja magát. Betty, a szakácsnőjük, és a fia, Billy már Londonban is náluk szolgáltak, sőt már azelőtt, Yorkshire-ben is. Szinte családtagnak számítottak, és Bella mélységesen megbízott bennük, bár az is igaz, hogy egy kicsit még mindig keresték a helyüket ebben az új, idegen világban. Bella nagy reményeket táplált Constance-szal kapcsolatban is, aki az új nevelőnő lesz Lottie mellett, őt Betty ajánlotta be.

Paola volt a fekete ló. Ha eltöltött egy órát a társaságában, Bella mindig tűnődni kezdett, hogy ismeri-e bármennyire is az olaszokat. De szerette volna megismerni őket, nagyon is.

Fiatal kora óta megszállottan érdeklődött Itália iránt. A bentlakásos iskolában híres olasz festmények reprodukcióit tette ki az ágya melletti falra, és magában forrt a dühtől, amikor az iskolát igazgató apácák leszedették vele Botticelli Vénuszát, mondván, hogy szemérmetlen. Bella számára Olaszország az igazság, a szépség és a jóság jelképe volt. Egy magas sziklaszirten álló világítótorony, ahonnan tiszta, mediterrán fény árad, amely borotvaként hasít bele a nyirkos, füstös London szürkeségébe.

Cecil is szerette Itáliát, legalábbis ezt állította. De annak idején Bella ötlete volt, hogy Portofinóba jöjjenek nászútra.

Felsóhajtott, amikor eszébe jutottak azoknak a gondtalan napoknak az emlékei. Furcsa belegondolni, hogy a lányuk, aki akkor fogant, azóta már özvegyasszony, a fiuk pedig sebesült veteránként került haza minden idők eddig legszörnyűbb háborújából. És még ennél is furcsább, hogy 1926-ot írnak, ő pedig negyvennyolc éves lett.

Az évek úgy suhantak el, mint egy árnyék.

És persze volt még egy nagy vesztesége, de ezt félretolta a gondolataiból, amennyire csak lehetett. Ha engedi, hogy eluralkodjon rajta, akkor soha nem tud majd másra gondolni.

Igazából azt a kikerülhetetlen gondolatot volt a legnehezebb megemésztenie, hogy ő és Cecil valamikor fiatalok voltak, és szerelmesek: balzsamos, csábító éjszakákat töltöttek azzal, hogy bámulták a csillogó vizet, aztán meztelenül úsztak egyet a Paragginál lévő öbölben, miközben a nap lassan felkelt a hegyek mögül.

Az első portofinói utazásukkor szenvedélyesen csókolóztak a kis sikátorok holdfényes csöndjében, és mindenhol új ízek és érzetek kavalkádja fogadta őket, a sós, rágós prosciutto és olyan friss füge, amely szinte szétrobbant az ember nyelvén.

Amíg Cecil teniszezett a hotelben, Bella sétálni járt, követte az ősrégi ösvényeket, ahol egykor öszvérek caplattak fel a hegyekbe a farmokra és az olajfaligetekbe. Belesett a zárt kapukon a tarka virágokkal teli buja kertekbe, és eltűnődött, vajon kik laknak ott, és vajon az övé lesz-e egyszer egy ilyen hely. Elnézte a csipkeverő asszonyokat a városka főterén, aztán elnyúlt a meleg tengerparti sziklákon, és itta magába a napfényt, miközben gyíkok surrantak végig a meztelen lábszárán.

Akkoriban persze még szigorúbb idők jártak, az emberek rosszallóan felvonták a szemöldöküket, ha egyedül láttak egy nőt. De Bella nem hagyta, hogy ez bármiben is megakadályozza. Ugyan miért is tenné? Új Nőnek tartotta magát, annak a típusnak, akiről a regényekben olvasott, és most bepillantást nyert egy újfajta valóságba.

Egy nap nem tudott ellenállni a csíkos homlokzat vonzásának, és felmászott a magasan a kikötő fölött emelkedő Szent Márton-templomhoz. Nem volt ott senki, csak egy feketébe öltözött öregasszony, a fején horgolt csipkekendővel. Ahogy Bella beszívta a tömjén illatát, belemártotta az ujja hegyét a szenteltvízbe, és keresztet vetett – nem volt ugyan katolikus, de így tűnt helyesnek –, azt érezte, mintha egyszerre egy szerepet játszana, miközben mégis a valós lényével részt venne az egészben, és ez szinte a megvilágosodás erejével hasított belé. Olyan érzés volt, amit elraktározhatott magában, hogy később majd felhasználja.

Az életben annyi minden függ a rituáléktól és a színjátékoktól, főleg most, hogy egy hotelt vezet, ahol egyszerre tölti be az igazgató és a portás feladatkörét. Ostobaságnak tűnt volna vakációnak nevezni azt, amit csinál, viszont volt az egésznek valamiféle vallásos dimenziója. És értette is a dolgát, ezt tudta magáról. Emiatt csak még inkább sértőnek érezte annak az emlékét, hogy Cecil eleinte milyen szkeptikus volt.

– Szállodát nyitni? Portofinóban? – A Kensingtonban található magas, keskeny házuk szalonjában tartózkodtak, és Cecil épp egy újabb whiskyt töltött magának. – Ugyan mi a fenéért?

Cecil pontosan tudta, hogy szegje kedvét a feleségének, de ez alkalommal Bella nem hagyta magát.

– Nagy kaland lenne – felelte vidáman. – Egy új kezdet. A segítségével elfelejthetnénk a háborút és a sok borzalmat, ami a családunkkal történt.

– Egy szállodát vezetni kőkemény favágómunka. Gondolj bele, mennyi ostobasággal kellene foglalkozni! Megfelelő székeket beszerezni a teraszra. Múzeumi kirándulásokat szervezni. Ez az egész olyan…

– Középosztálybeli? Kertvárosi?

– Hát, igen. Arról nem is szólva, hogy olyan… – Cecil elhúzta a száját, miközben kereste, mi lenne a mot juste, a legmegfelelőbb szó – …prózai. Ami nem lenne baj, csak hát te, Bellácska, soha nem vagy prózai. Éppen ezért vettelek el. Legalábbis ez volt az egyik oka. – Cecil egy sóhajjal belesüppedt a kedvenc foteljébe. – Különben is, manapság akkora a verseny. Már ha a jobbfajta turistákat akarod odavonzani.

Mindez tagadhatatlanul igaz volt. A brit felsőbb osztályok tagjai minden novemberben elvonulnak naposabb éghajlatra, hogy ott töltsék a telet. Vannak, aki Cannes-ra esküsznek, mások jobban kedvelik a velencei Lidót vagy a baden-badeni gyógyfürdőket. Biarritz is egyre népszerűbb menedékhely lett, amikor a francia Rivierán már elviselhetetlen a hőség.

Az olasz Riviéra azonban még aránylag felfedezetlen terület. Persze ott is található egy brit kolónia – hol nincs? –, és a nagyobb szállodák teniszpályákkal és úszómedencékkel is rendelkeznek.

Bella azonban nem erre a piacra akart betörni.

– Úgy képzeltem, hogy a nyári szezonra való szálloda lenne, nem az előkelő társaság hordalékának való menedékhely.

Cecil úgy tett, mintha döbbenten felszisszenne.

– Ugyan már! A fordított sznobság nem szép dolog.

– Nem vagyok sznob, se fordított, se másmilyen. – Bella igyekezett visszafogni magát, hogy ne érződjön a hangján a düh. – Csak szeretnék érdekes embereket odavonzani. Olyanokat, akikkel esetleg beszélgetni is akarok.

– Például festőket.

– Igen.

– Meg írókat.

– Remélem.

– Olyan embereket, akik radikális nézeteket vallanak. – Cecil hangjában félreismerhetetlen gúny csengett.

– Nem feltétlenül.

– Olyan embereket, akik nem olyan előkelőek, mint én.

Bella türelme erre elfogyott.

– Ne legyél nevetséges!

– Vagy nem olyan szegények, mint én. Feltételezem, az apád fogja finanszírozni ezt a kalandot…

– Biztos vagyok benne, hogy boldogan ki fog segíteni minket.

Cecil gunyorosan a magasba emelte a poharát.

– Akkor igyunk az apád királyi bőkezűségére!

Az évek során Bella megtanulta, hogy ne vegyen tudomást Cecil szarkazmusáról. Tudta, hogy csak a bizonytalanságát leplezi vele, de azért sokszor nagyon fárasztotta. Most igyekezett csak arra koncentrálni, hogy őt is bevonja a tervezgetésbe. Bátorította, hogy nézegesse az ingatlanhirdetéseket a lapokban és a képes újságokban, amíg ő az ingatlanügynökségek brosúráit böngészgette halomszámra. Így Cecil is úgy érezhette, hogy ő is részese a tervnek. Emellett ha rászánta magát, néha meglepően ügyes, sőt találékony tudott lenni.

Bőven akadt eladó ház a Riviéra mentén, de semmi olyat nem találtak a brosúrákban, ami megfelelt volna. Vagy túl nagyok voltak az ingatlanok, vagy túl kicsik, vagy az ismertebb és túlzsúfolt nyaralóhelyeken álltak, mint Santa Margherita vagy Rapallo. Bella végül Portofino mellett döntött, amely kisebb és eldugottabb település.

Hónapok óta keresgéltek, és már-már feladták, amikor egy téli estén Cecil könnyed mozdulattal előhúzta a hóna alól az aznapi Timest, és felhívta Bella figyelmét egy hirdetésre, amelyet be is karikázott a kedvenc bordó tintájával.

Eladó egy történelmi villa Portofinóban, elegáns parkkal és szép tengeri kilátással. Közel van a városhoz és a tengerparthoz. Kitűnően alkalmas panziónak. Csak komoly érdeklődők keressenek. Mayfair, Grosvenor Square 12.

Három nappal később már Olaszországban találták magukat, tele izgatottsággal, de aggodalommal is, hogy minden erőfeszítésük után – az odautazás tengeribetegséggel és lekésett vonatokkal tarkított rémálom volt – esetleg csalódás lesz a ház, vagy legalábbis a valóságban kevésbé tökéletes, mint ahogy a fotókon látszott, amelyeket az eladó (egy idősebb viktoriánus úr, aki hintőportól bűzlött) mutatott nekik tea mellett.

Kaviccsal felszórt, pálmákkal szegélyezett behajtó vezetett a hatalmas, halványsárga villához, amely a szögletes tornyának köszönhetően egy tizenötödik századi tanyaépületre emlékeztetett. Furcsán toszkán jellegű a stílusa, jegyezte meg Cecil, de gyönyörű – nagyon is gyönyörű. Bella testén úgy áradt szét a megkönnyebbülés, mint az ópium. Soha nem fogja elfelejteni a jelentőségteljes csöndet, ahogy kitárult a súlyos tölgyfa ajtó, és először léptek rá a hűvös előcsarnok márványpadlójára.

– Vi piacerà vedrete – állította az ingatlanügynök. Ez tetszeni fog önöknek.

És most itt vannak!

Bella meghallotta, hogy valahol a folyosón nyílik egy ajtó, és egy férfi megköszörüli a torkát. Lucian indiai barátja volt az. Nishnek hívták, ami az Anish becézése. Már néhány hete itt tartózkodott, kedves, tudóstípus fiatalember volt, aki a háború után – minden kétséget kizáróan – megmentette Lucian életét.

Ahogy Bella lesétált a lépcsőn, újabb zaj ütötte meg a fülét: egy dühös, vagy legalábbis döbbenttől megemelkedett női hang. Alice rohant ki a konyhából, és majdnem összeütközött az anyjával a lépcső aljánál. Nagyon zaklatottnak tűnt.

– Ez a Betty! – kiáltott fel. – Szokás szerint nagy hűhót csap a semmiért. Segítenél lecsillapítani?

A két nő a konyhába indult, ahol a rengeteg rézserpenyőn megcsillant a nyitott ajtón át az udvar felől beáradó napfény. A sülő kenyér illata kínzóan tört rá Bellára. Annyira el volt foglalva, hogy aznap még nem is reggelizett.

A szakácsnő a tűzhely mellett állt, vörös arca grimaszba torzult. Bella odament, és megszólította:

– Mi történt, Betty? Mi a baj?

– Semmi, Mrs. Ainsworth. Majd kihozom ebből, amit lehet.

– Amit lehet…?

Betty meg sem fordulva a háta mögötti asztalon pihenő nagy darab marhahús felé intett.

– Ebből a fajta húsból még sosem főztem.

– De marhahús, nem? – Bella intett Alice-nek, hogy menjen oda. Együtt megbámulták a húsdarabot.

– Ó, persze, marha! Olasz marha.

– És van valami gond az olasz marhával?

– Nincs rajta semmi zsír – közölte Betty tárgyilagosan.

Alice vékony hangon közbeszólt:

– És az rossz?

Betty úgy meredt rá, mintha bolond lenne.

– Nem lesz szaftja a Yorkshire pudinghoz! Vagy a krumplihoz! És ha már erről van szó, ilyet még soha nem láttak. – Kihalászott egy szem burgonyát a serpenyőből, és a hüvelyk- és mutatóujja között tartva felmutatta: – Lisztes, és akkora, mint egy szem sörét. Egyáltalán nem olyan, mint a rendes krumpli.

– Biztos vagyok benne, hogy pompásan meg fogja oldani – mondta Alice. – Ahogy mindig is, Betty.

– Én minden tőlem telhetőt elkövetek, Mrs. Mays-Smith.

Alice távozott, és otthagyta Bellát a szakácsnővel. Bella nem először döbbent rá, hogy Bettyre mennyire sok munka hárul, és egy kis bűntudat hasított belé. Nem volt könnyű meggyőzni, hogy hagyja ott Londont, és kövesse Ainsworthéket Olaszországba, főleg mivel nem is olyan rég, pár évvel korábban költözött el Yorkshire-ből. Betty nemcsak hogy soha életében nem járt még külföldön, de már Londont is veszélyesen idegen helynek tartotta.

Ez volt élete legnagyobb, legmerészebb vállalkozása, és Bella igyekezett mindig elhalmozni dicséretekkel. De néha aggódott, hogy a sok bátorítást Betty részben kényszerítésnek is veszi, és ezt nem akarta. Szeretett volna mindig kedves lenni, főleg egy olyan valakivel, mint Betty.

Mint annyian mások, ő is még mindig azzal küzdött, hogy kiheverje a háborút. Két fiát veszítette el a nyugati fronton. Két fiút! Persze még ott van neki Billy – de mit érezhet, ahányszor meglátja Luciant? Mintha üvegcserepeken lépkedne, minden áldott nap.

A legnehezebb az volt, hogy elmagyarázzák neki, miért vonzó hely Olaszország, ami Bella számára magától értetődő volt. Végül csak megmutatott Bettynek néhány képeslapot, amiket még a nászútján vásárolt. Kézzel színezett, napfényt és boldogságot árasztó képek voltak. Úgy tűnt, beválik a stratégia. Megnyugtatta Bettyt, hogy Itália biztonságos, civilizált hely lesz neki és az apa nélkül maradt fiának, annak ellenére, hogy a hírekben néha ennek az ellenkezőjét hallani.

– És milyenek ott az ételek? – kérdezte Betty mélységes gyanakvással.

Bella előhúzott egy könyvet a táskájából. Betty kövérkés kezével végigsimított a puha, zöld vászonkötésen, aztán hunyorogva megnézte a könyv címét: A konyha tudománya és a jó ételek művészete, a szerző Pellegrino Artusi.

– Ebből megtudhat mindent, amit kell – mondta Bella. – Senki nem ír jobban az olasz ételekről, mint ez az úriember.

Betty elmosolyodott. Büszke volt arra, hogy tud írni-olvasni – jogosan.

– Már ma este nekilátok.

Betty első próbálkozásai nem tartoztak a legjobb konyhaművészeti teljesítményei közé. Főleg egy minestrone lett emlékezetes, de nem épp a legjobb szempontból.

– Ez meg mi a frász? – kérdezte Cecil, a szétázott zöldségeket kavargatva a tányérjában.

Bella óvatosan megízlelte a levest. Meglepte a fűszeressége, a szája elé emelt szalvétával kellett elfojtania a köhögést.

– Azt hiszem, medvehagymát használt, és jó sokat. Mindegy, nem baj. – Bella letette a kanalát. – Bátorítanunk kell őt, Cecil. Különben is, nem fog mindennap olasz ételeket főzni. Sok vendégünk inkább steaket és vesés pitét kér majd.

De aztán heteken belül változott a helyzet. Betty mindig is keményen dolgozott, és volt benne versenyszellem. Ami Billyt illeti, nagyszerű, megbízható fiatalemberré cseperedett, akiből remek boy válhat majd a hotelben. Bella már azt tervezte, hogy betanítja pincérnek is, hogy elsajátítsa annak a kifinomult művészetét, hogyan kell észrevétlenül a vendég szolgálatára állni.

Bella gyengéden megszorította Betty vállát.

– Csodálatos munkát végez – mondta. – Az ételei nem is e világiak.

Betty elpirult örömében.

– Igazán nagyon kedves, Mrs. Ainsworth.

– És Billy ugye sokat segít?

Betty bólintott.

– Épp most küldtem el, hogy hozzon egy kis tejszínt a citrompudinghoz.

– Az jó. És ne felejtse el, nemsokára itt lesz Constance is. Neki bőven lesz ideje segíteni a konyhában, amikor nem Lottie-ra vigyáz.

A szakácsnő erre szembefordult Bellával. Hirtelen mintha az egész teste megmerevedett volna.

– Ma milyen nap is van?

– Csütörtök.

– Jaj, ne… – A szakácsnő a szája elé kapta a kezét.

– Mi az, Betty?

– Ez ma van… Constance ma érkezik, a genovai vonattal.

– Lucian ahhoz a vonathoz megy ki, Drummond-Wardék is azzal érkeznek.

– Jaj, Mrs. Ainsworth… – Betty olyan arcot vágott, mintha épp könnyekben készülne kitörni. – És engem bízott meg, hogy ezt intézzem el, mivel Constance a családom barátja…

– Nem kell pánikba esni, Betty! Lehet, hogy Lucian még el sem indult. Akkor felveheti Constance-t is.

Bella igyekezett magabiztos és optimista hangon beszélni, de a helyzet távolról sem volt ideális. Amennyire Bella ismerte, Julia Drummond-Ward nem épp az a fajta nő, aki jól fogadná, ha egy szolgálóval kell egy kocsin utaznia. Mindenesetre Lucian már bizonyára félúton jár a mezzagói vasútállomás felé. Bella korábban beszélt vele, amíg arra várt, hogy Francesco befogja a lovakat. Akkor kellett volna említeni neki, hogy Constance is most érkezik…

Bella kirohant az előcsarnokba, Lucian nevét kiabálva – inkább csak reménykedett, de nem számított rá, hogy még itt lesz. A hangja még mindig visszhangzott a falak között, amikor Nish kilépett a könyvtárszobából.

– Lucian nincs itt, Mrs. Ainsworth. Úgy egy órával ezelőtt ment el. Aggódott, nehogy elkéssen a találkozóról Rose-zal.

– És Rose édesanyjával – emlékeztette Bella.

– Persze, vele is – mosolyodott el Nish. – Segíthetek valamiben?

– Nem, nem – legyintett Bella. – Csak pihenjen, és érezze jól magát. Maga itt vendég.

– De ez fontos hét a hotel számára. Fontos hét maguknak.

Ez tagadhatatlanul így volt. A vendégek hétfőtől érkeztek – elsőként Lady Latchmere és az unokahúga, Melissa, aztán Albani gróf a fiával, Robertóval. A hétvégére tele lesz a hotel.

Bella különösen izgatott volt a gróf szobafoglalása miatt. Az, hogy ő megszállt itt, jelezte a külvilág felé, hogy a Hotel Portofino olaszok számára is ideális hely. Cecil nem volt biztos benne, hogy ezt a jelzést kellene küldeniük, de hát ő egyre ritkábban és kiszámíthatatlanabbul vett részt a hotel ügyeiben.

Hol a csudában lehet most éppen? Itt lesz, amikor Drummond-Wardék megérkeznek? Bella nem akart egyedül lenni, amikor először találkozik Juliával. Tisztában volt Julia és Cecil közös múltjával. Nem tagadhatta, hogy erőteljes, bonyolult érzelmekkel viszonyul ehhez a nőhöz. Kíváncsiság, irigység – még egy kis félelem is társult hozzá. Minek van az embernek férje, ha nem azért, hogy ilyen helyzetekben megnyugtassa?

– Jól van, Mrs. Ainsworth? – Nish hangja szakította félbe a gondolatait.

– Csak aggódom Constance miatt – felelte Bella. – Ő az új nevelőnő. De egyelőre nem tehetünk semmit. Kénytelen lesz egyedül idetalálni.

– Biztos vagyok benne, hogy rendben lesz – mondta Nish. – Amikor megérkeztem Mezzagóba, lépni se lehetett az üvöltöző bérkocsisoktól.

Bella elnevette magát.

– Hát, engem ez azért nem nyugtat meg!

Lucian az előreszegzett bajonettel a kezében határozottan megvetette az egyik lábát a tűzlépcsőn, a másikat pedig a lövészárok falának támasztott rozoga létra fokán. Lehajtotta a fejét a legfelső fokra, lehunyta a szemét, és elsuttogott egy imát.

Isten vajon meghallja…? Nem látott rá sok bizonyítékot, hogy így lenne.

Leszállt a súlyos alkonyat, az ég és a föld formátlan, szürke masszává olvadt egybe. A jeges esőcseppek szúrták az arcát, mint megannyi apró tű. A lába és a keze átfagyott, de az izzadság továbbra is patakokban folyt a hátán. Minden irányból körbevette a fegyverek fojtott ropogása. Mikor volt utoljára egy kis csend a szörnyű hangzavarban? Már nem is emlékezett rá. Mostanra megszokta ezt hideg, émelyítő félelemmel teli világot.

A lelkének egy része talán mindig is hozzá volt szokva. Már az iskolában kialakította a védekező stratégiát, amikor azt várta, hogy megvesszőzzék valami jelentéktelen vétségért. Olyan mélyen visszahúzódott önmagába, hogy nem érzékelte a fájdalmat.

Megpróbálkozott most is ugyanezzel a taktikával, kényszerítette magát, hogy csak a légzésére és a fülében lüktető szívdobogására koncentráljon. De nem tudta kizárni a tarackok távoli robbanásait, a gránátok sivítását és becsapódását. Minden egyes másodperc egy örökkévalóságnak érződött.

Aztán elkezdődött – kísérteties füttykórus harsant a lövészárok mentén. Elkiáltott parancsszavak vágtak a levegőbe, hogy készüljenek a támadásra. Lucian megragadta a lövészárok sáros szélét, hogy erőt gyűjtsön. A föld kőkeményre volt fagyva. Ha szétrobbant egy-egy gránát, kis szilánkok röpködtek a talajból, mintha faldarabok lennének.

Hirtelen egy éles sípszó hasított a bal fülébe. Ez csak egyvalamit jelenthetett: hogy rajta a sor. Ő következik, hogy végrehajtsa a feladatát, és kimásszon az árokból.

Lucian szemhéja felpattant, és váratlan látvány fogadta: egy tömött bajuszú férfi vörös tányérsapkában, hosszú, rézgombos kabátban. Lucian fölé hajolva azt kiabálta:

– Signore! Il treno da Nervi sta arrivando!{1}

Aztán a férfi óvatosan odébb lépett, és megadóan felemelte a kezét.

Lucian lassan felült, a szíve a torkában dobogott.

Ismét megtörtént… Úgy látszik, elaludt. És mint oly gyakran, Cambrairól álmodott. Borzalmas rémálmok gyötörték, amelyekben megint a fronton találta magát.

Újból meghallotta a zajt, összerezzent, és megragadta az ülése szélét. Hol van? Ahogy körbepillantott, rögtön megnyugtatta a terrakotta cserepek és a színes plakátok látványa, és az ablakokon besütő nap.

Hát persze!

A mezzagói vasútállomás váróterme.

A pánik elszállt.

Az állomásfőnök hatalmas teste betöltötte az ajtót. Elvette a szájától a sípot, Lucianra nézett, és a bent álló vonat felé bökött a hüvelykujjával. Lucian felállt, és követte az állomásfőnököt a peronra. A férfi furcsa módon emlékeztetett az egykori őrmesterére. Ezek a kísértetek állandóan felbukkantak körülötte.

Csodálatos, megnyugtató érzést keltett benne a hirtelen rárontó hőség. Vett egy jó mély lélegzetet, és beszívta a jázmin és az átforrósodott aszfalt illatát. A peron zsúfolva volt utasokkal és hordárokkal, gőz és kiabálás töltött be mindent. Lucian átfurakodott a tömegen az első osztályú kocsik felé.

Azért jött, hogy felvegye az apja régi barátját, Julia Drummond-Wardot és a lányát. Régi barát… Lucian jól tudta, ez mit jelent, bár a családban ritkán beszéltek róla.

– Régebben találkoztam már Mrs. Drummond-Warddal? – kérdezte az anyjától.

– Csak egyszer, még kis korodban.

– És hogy fogom felismerni?

Az anyja rejtélyesen elmosolyodott.

– Gondolom, nem nagyon lesz majd kivel összetéveszteni. De ha aggaszt a dolog, az apád biztos őriz róla valahol egy régi fényképet.

A peron keskenyebb volt, mint ahogy Lucian emlékezett rá. Egy nagy csoport eléje sereglett, eltakarták a kilátást. Beletelt egy kis időbe, amíg megritkult a tömeg, és ekkor Lucian kicsit távolabb megpillantotta egy nő szoborszerű alakját. Azonnal, minden kétséget kizáróan tudta, hogy ki lehet.

Mrs. Julia Drummond-Ward.

A nő lekászálódott a vonatról, a napernyőjét szorongatva megállt a peronon, és igyekezett összeszedettnek látszani.

– Scusi!

Lucian megszaporázta a lépteit, odasietett, és kezet nyújtott, de a nő nem fogadta el. A tekintete a fiú napbarnított arcáról gallér nélküli, feltűrt ujjú fehér ingére siklott.

– A lányom – mondta, és a vonat felé intett.

Lucian ekkor pillantotta meg először Rose-t: ott állt a kocsi ajtajában, készen rá, hogy leszálljon, hosszú ujjú csipkeruhában, széles selyemövvel, amely kiemelte karcsú derekát. Nagy karimájú szalmakalapot viselt, amely alig bírt fent maradni rengeteg göndör, vörösesbarna haján. Ha egy kicsit fáradtnak tűnt is az utazástól, ez nem vont le semmit különleges, természetes szépségéből. Sőt, inkább még fokozta, még természetesebbé tette, ha ez egyáltalán lehetséges.

A lány rajtakapta Luciant, hogy őt nézi, és viszonozta a mosolyát. Lucian gyomra görcsbe rándult. Hirtelen szégyenlősnek érezte magát, és – ami szokatlan volt tőle – ügyetlennek.

Az idősebbik nő még mindig őt kémlelte a tekintetével. Hirtelen megszólalt:

– Nostri bagagli.{2} – És a poggyászkocsi felé mutatott. Aztán ugyanolyan hangosan, de lassabban, mintha egy gyerekhez beszélne, hozzátette: – A poggyászunk. Nyolc bőrönd van. – Felmutatta nyolc ujját. – Otto.

Lucian elfojtotta a nevetését, amikor rájött, mi a helyzet. Mrs. Drummond-Wardnak fogalma sincs, hogy ő kicsoda. És érthető is, kreol bőrűnek nézett ki, ő valószínűleg így mondaná.

Hát, ha olasznak nézi, akkor ő eljátssza a szerepet. Kicsit meghajolt.

– Signora!

– És ne veszítsenek el egyet sem!

– No, signora – biccentett Lucian.

Sarkon fordult, és odasétált a poggyászkocsihoz. Megkönnyebbülten látta, hogy a hölgyek csomagjait már lepakolták a peronra, és felügyelte, ahogy átrakták őket egy poggyászkulira. Ezután gondosan a hordár nyomában maradva sétált át az állomásépületen, ki a piazzettára.

Több bérkocsis is utasokra vadászott. Miután sikerült megegyezni egy elfogadható fuvardíjban, Lucian felpakolta a bőröndök nagy részét a legkevésbé veszélyesnek tűnő kocsira. A többi csomag Drummond-Wardékkal együtt fog utazni a Hotel Portofino kocsiján. Lucian saját kezűleg szerszámozta fel a lovakat, és hajtott el Mezzagóba, a hotel nem hivatalos kocsisaként.

Visszasétált oda, ahol a két nő várakozott. Tudatában volt, hogy nem úgy jár, ahogy szokott, inkább úgy, ahogy elképzelései szerint egy olasz parasztfiú járhat. Peckesen lépkedett, legalábbis amennyire összetört teste engedte.

A két nő talált egy kis árnyékot egy védőtető alatt. Mrs. Drummond-Ward még így is a homlokát ráncolva legyezgette magát. Gyapjúszövet ruhája túl meleg volt ehhez az időjáráshoz. Úgy tűnt, Rose-t kevésbé zavarja a helyzet. Csodálkozva bámulta az új környezetet. Te jóságos ég, milyen gyönyörű… Lucian soha nem látott még ilyen szép lányt, legalábbis életben nem. Úgy festett, mint a filmcsillagok a képes újságokban.

Lucian egyrészt nagyon szeretett volna mondani valamit, hogy abbahagyhassa ezt a nevetséges színjátékot, amit ő kezdett el, de nem tudta, hogyan tehetné meg úgy, hogy ne sértse meg őket. És azt is be kellett vallania, hogy szórakoztató lenne látni, hogy fenntartható-e tovább is ez a játék, sőt, hogy esetleg meg is nyerhetné-e a játszmát, mert kétségtelenül egyfajta verseny lett a dologból. Nem Lucian és Rose között – vele senki nem veheti fel a versenyt –, hanem a büszke, savanyú képet vágó anyával.

Lucian öt percen belül már fel is ültette őket a kocsira. Mrs. Drummond-Ward egy kicsit elégedetlenkedett, mondván, hogy kemény az ülés, de aztán elég hamar elhelyezkedett, és miután kényelembe helyezte magát, megállás nélkül ömlött belőle a szó.

Elindultak a parti útra vezető macskaköves kis utcákon. Lucian a legszívesebben hátrafordult volna a bakról, hogy úgy beszéljen az utasokhoz, ahogy egy helybéli kocsis csinálná: Ecco la famosa chiesa! Attenta al vestito, per favore…{3} Így arra is lenne lehetősége, hogy lopott pillantásokat vessen az isteni Rose-ra. De az olasztudása nagyon kezdetleges volt, és különben is, Mrs. Drummond-Wardot nem lehetett semmivel kizökkenteni.

Csak mondta és mondta a magáét. Ha néha mégis tartott egy-egy ritka szünetet a sznob pletykák áradatában, és Rose nem tudott elég gyorsan reagálni, akkor rászólt, hogy „Figyelj ide!”, Rose pedig azt felelte: „Igen, mama”, olyan közönyösen, ami majdnem dacosnak volt mondható.

Egy sor hajtűkanyar után az út kiegyenesedett, és Lucian azon kapta magát, hogy elkalandoznak a gondolatai. De aztán a háttérben folyó beszélgetés egyszer csak a saját családjára fordult, és hegyezni kezdte a fülét.

– Az egyik legrégebbi család a megyében – mondta épp Mrs. Drummond-Ward. – Kislány korom óta ismerem Cecilt.

– Na és Mrs. Ainswortht is? – Ártatlanul feltett, ártalmatlan kérdés.

– Te jó ég, dehogy! Ő egészen más fajta…

– Más fajta?

– Ne legyél már ilyen buta, Rose! Pontosan tudod, mire gondolok.

– Egyáltalán nem vagyok biztos benne, mama.

– Ő az a fajta nő, aki úgy gondolja, hogy nincs semmi furcsa abban, ha valaki nyit egy hotelt. – Julia lehalkította a hangját. – Az apjának egy bőrgyára van. És nem is érdekli, hogy ki tud róla!

Rose már réges-rég rájött, hogy az anyját azzal a trükkel lehet leszerelni, hogy nem szabad reagálni a provokációira. Ha reagált rá, annak az eredménye csak az lett, hogy felhúzta magát, amit aztán duzzogás követett. Sokkal jobb nyugodtnak és engedelmesnek maradni, ami egyáltalán nem ugyanaz, mint a passzivitás, amennyiben az ember szándékosan viselkedik így. Rose-t meglepte, hogy még mindig milyen fájdalmasnak tudja találni az anyja megjegyzéseit, pedig már huszonéves felnőtt nő.

Nemsokára – istenem, csak legyen meg minél előbb! – férjhez fog menni. Akkor miért nem képes lerázni magáról az anyja szidalmait és lekicsinylő megjegyzéseit?

Volt egy jó példa erre korábban, még a vonaton. Ahogy begördültek az állomásra, Rose kihajolt az ablakon, hogy jobban lássa a kedves kis peront és a sok nyüzsgő embert. De az anyja módfelett helytelenítette a dolgot. Oldalba bökte – ténylegesen megbökte! – azzal az átkozott napernyőjével.

– Gyere el az ablaktól, Rose! Csupa korom lesz a ruhád.

Nem tehetett mást, mint hogy engedelmeskedett.

Bárcsak egyedül jöhetett volna Itáliába… Milyen csodálatos lett volna! De persze ez szóba sem jöhetett. Az ilyesmi fel sem merülhet. Egy fiatal hölgy csak gardedámmal utazhat. És ki más lenne a gardedámja, mint a mama?

De miért kellett neki jönnie? A mama utálja a „külföldet”. Az utazás iránti lelkesedése elég hamar elérte a csúcspontját, már akkor, amikor Rose-zal megérkeztek az első úti állomásukhoz, Rómába.

Pár napot egy tiszteletre méltó panzióban töltöttek a Spanyol lépcső közelében. Rose-nak ez volt az első olaszországi útja, és szinte remegett az idegességtől és az izgalomtól. Vágyott rá, hogy spagettit ehessen, és próbára tehesse az olasztudását, amit fáradságos munkával csiszolgatott a könyvtárukban talált régi nyelvtankönyv segítségével. De a néhány alkalommal, amikor hajlandó volt elkísérni Rose-t a városnéző felfedező utakra, az anyja még a szokásosnál is mogorvább és elégedetlenebb volt. Rose-t ez annyira frusztrálta, hogy úgy döntött, kivételesen hangot fog adni a csalódottságának.

Az anyja persze lerázta magáról a megjegyzéseit, amik csak ideges, gyenge kis tiltakozásként hagyták el az ajkát.

– Túlságosan romantikusnak látod ezt a helyet. Lánykoromban tettem egy nagy európai körutat, úgyhogy elég jól ismerem Olaszországot – talán túlságosan is jól. Soha ne felejtsd el, hogy ez igazából az írástudatlan földművesek országa.

– Dante is olasz volt – vetette ellen Rose. Remélte, hogy nem téved.

– Ugyan mit tudsz te Dantéról? – nevetett fel hidegen az anyja. – Dante nem fog segíteni, hogy megfelelő férjet találj.

Rose úgy érezte magát, mintha egy vastag köpeny borulna rá. Nem tudott mozdulni, nem kapott levegőt. Annyira szerette volna ledobni magáról, és csak úgy önmagának lenni. Bárki legyen is ez az „önmaga”. Talán itt majd meg is teszi, és a Hotel Portofinóban önmagára talál…

Nyilván hamarosan odaérnek. Az anyja a jobb fülébe duruzsolva a szegényeknek fenntartott bérlakások rémségeit ecsetelte:

– Itt nincs ilyen, majd látni fogod. Olaszországban a szegények szegények, és boldogan megvannak így. – Rose közben itta magába az ismeretlen látványt, a falvakat, amelyeken áthajtottak. Sötét szemöldökű lányok nyújtogatták a nyakukat az emeleti ablakokból, öreg nagymamák kötögettek a házak előtti kis padokon, miközben gyerekek játszottak a lábuknál. Az egész végtelenül elbűvölő volt. „Ha meg akarjuk érteni Itáliát, az embereket is meg kell nézni, nem csak a műalkotásokat.” Hol is olvasta ezt a mondatot? Nem emlékezett. Borzalmasan rossz a memóriája, az anyja mindig panaszkodik miatta.

Rose-t különösen elbűvölte a kocsis háta. Göndör, sötétbarna fürtök lógtak a nyakába. Lehetetlen volt nem észrevenni a széles vállát, és a gallér nélküli fehér ing alatt nagyon is jól látszottak az izmok. A háta közepénél nagy izzadságfolt terjengett.

Rose magában némán szuggerálta a férfit, hogy forduljon meg, de a kocsis persze nem tette, nem is tehette. Az utat kellett figyelnie, amely alig nevezhető útnak, inkább csak a hegyoldalba vájt kerékbarázdanyom.

Akkor is, gondolta Rose. Olyan jó lenne látni az arcát!

Mire Portofinóba értek, a hőség már kezdett enyhülni. A kocsi követte az emelkedő, kanyargós utat, kavicsok röpködtek, és por szállt fel a kerekek alól.

Bal kéz felől egy narancsliget terült el – pontosabban chinotti, a keserű kis narancsfajta, amivel a Camparit szokták ízesíteni, Lucian egyik kedvenc italát.

Amikor az első liguriai utazása során megpillantotta ezeket a kis narancsokat, a látvány meglepte, és tovább erősítette benne azt az érzést, hogy a napsütötte Itália valamiképpen a háború ellentéte. Franciaországban 1917 borzalmas telén egy tiszttársa mutatott neki két összetapadt, megfagyott narancsot. – Ezt nézd meg! Olyan kemények, mint egy krikettlabda.

Hát, itt bezzeg nincsenek fagyott narancsok!

Miután kiengedték a hadikórházból, és eléggé felerősödött ahhoz, hogy egyszerre tíz percnél hosszabb ideig is tudjon koncentrálni, Lucian első dolga az volt, hogy áttanulmányozta az anyja ősrégi itáliai bédekkerjét. Megcsodálta a benne szereplő rajzokat és térképeket, átolvasgatta az éles hangú kritikákat az éttermekről és a hotelekről.

Elhatározta, hogy Európába fog utazni, és festeni fog, ahogy a hőse, David Bomberg. Hiszen ő festő – és a pokolba azzal, hogy az apja mit gondol! Lucian nem akarta eltűrni, hogy egy olyan ember leckéztesse, aki soha életében nem dolgozott rendesen egyetlen napot sem.

Minden barátja azt tervezgette, hogyan menekülhetnek el Angliából, amelyet kicsinyes és romlott helynek éreztek. A legjobb írók és festők már távoztak, főleg azok, akik részt vettek a háborúban. Végül is miért maradtak volna? Angliában nem hallottak mást, csak a hazafias lózungokat, amiket olyanok hangoztattak, akiknek halvány fogalmuk sem volt, hogy valójában mi is történt a gyilkos francia és belga csatamezőkön.

– Anglia filiszteus ország – mondogatta mindig Nish. – Csak nem ismerik fel. Nincs semmi kulturális ereje. Ez az oka annak, hogy a birodalom halálra van ítélve.

A jó öreg Nish… Vele mindig tudni lehetett, hogy hányadán áll az ember.

Lucian megállította a kocsit az utolsó lejtő előtt, hogy kicsit pihentesse a lovakat, az utasainak pedig legyen lehetőségük megcsodálni a kilátást, az öböl szélén sorakozó magas, pasztellszínű házakat és a tökéletesen azúrkék vízen lágyan ringatózó hajókat. Feltételezte, hogy szeretnének gyönyörködni benne, és hogy nagy élmény lenne a számukra a látvány, ahogyan egykor neki is. Mrs. Drummond-Ward azonban csak értetlenkedett.

– Miért állt meg? – hallotta meg Lucian a nő hangját a háta mögött.

– Nem tudom. Gondolom, hogy megcsodálhassuk a kilátást – felelte Rose.

– De én nem akarok megállni. – Lucian érezte, hogy megkocogtatják a vállát. – Menjünk tovább, kérem! – Rose-hoz fordulva hozzátette: – Hogy kell mondani olaszul, hogy „menjünk a hotelbe”?

– Próbálom lefordítani…

– Akkor mondd a kocsisnak!

– Vai in albergo? – Rose visszafojtotta a lélegzetét.

– Certo – felelte Lucian. Most először fordult hátra azóta, hogy elindultak az állomásról. Elkapta Rose pillantását. A futó mosoly, amit váltottak, felvidította a szívét. Rájött, hogy ki vagyok!, gondolta magában. Vagy ha nem, erősen gyanítja.

Lucian egy vigyorral visszafordult, és indulásra ösztökélte a lovat le a domboldalon, a hotel felé.

MÁSODIK FEJEZET

Billy a zubbonyát igazgatva sietett végig a folyosón, kifényesített fekete cipőjének sarka hangosan kopogott a márványpadlón.

– Mikor érkeznek, Mrs. Ainsworth?

Bella az ajtónál állva várta.

– Bármelyik pillanatban itt lehetnek, Billy. Zavar ez a libéria? – Lehalkította a hangját, mintha a kérdés zavarba ejtő lehetne a fiúnak.

– Csak a gallér. – Billy bedugta az ujját a kikeményített pamuting alá. – Nem tudom rendesen eligazítani.

– Hadd segítsek! – Bella odahajolt, és megigazgatta, aztán a biztonság kedvéért beljebb tűrte a fiú ingét, és kiegyenesítette a nyakkendőjét. Billy kis kora óta furcsa késztetést érzett arra, hogy anyáskodjon felette. Megjátszott komolysággal kihúzta magát, és azt mondta: – Ne felejtsd el, Billy, az első benyomás nagyon-nagyon fontos!

A fiú elvigyorodott.

– Első benyomás, igenis, asszonyom!

Kerekek csikorgása hallatszott a kavicsos behajtóról, majd megállt a kocsi az oszlopos főbejárat előtt. Billy kirohant, hogy segítsen Francescónak lepakolni a csomagokat. Bella úgy döntött, a lépcsőn fogadja Drummond-Wardékat, és nem a recepcióspultnál. Meglátta, hogy Julia kinyitja a retiküljét, és pár érmét nyom Lucian tenyerébe, és hallotta, hogy azt mondja:

– Grazie. A segítségéért.

Nagyon furcsának tűnt a gesztus, és Bella magában megjegyezte, hogy az első adandó alkalommal kifaggatja Luciant, hogy mi volt ez.

De most egyelőre a kötelességét kell végeznie.

Előbbre lépett, hogy üdvözölje a vendégeket.

– Mrs. Drummond-Ward, Rose, isten hozta önöket!

– Mrs. Ainsworth! – Julia odanyújtotta kesztyűs kezét, Bella pedig melegen megszorította.

– Kérem, szólítson csak Bellának! Remélem, nem bánja, ha Juliának hívom…

Julia kis beleegyező biccentéssel válaszolt.

– Milyen volt az útjuk?

– Hosszú – felelte hűvösen Julia. – És végtelenül fárasztó.

– Hát akkor mindent meg kell tennünk, hogy úgy lássák, megérte a hosszú utazás. – A villa homlokzatára mutatott, amely csak úgy ragyogott az éles napsütésben. – Isten hozta önöket a Hotel Portofinóban!

Úgy tűnt, Rose-t sokkal jobban elbűvöli az épület, mint az anyját. Az arca ragyogott az örömtől, ahogy a fejét hátrahajtva szemügyre vette az új környezetet.

– Milyen hihetetlenül elbűvölő! – jegyezte meg.

Bella megragadta az alkalmat, átvette a kezdeményezést, és belekarolt Rose-ba.

– Remélem, Lucian mindent elmesélt útban ide az állomástól.

– Lucian?

– Igen.

Julia közbeszólt:

– A fiatalember, aki a kocsit hajtotta, Lucian volt?

– Persze.

– De én azt hittem… azt hittük…

– Mit? – Bella körbenézett, remélve, hogy ott találja Luciant, hogy a megmentésére siethessen, de a fiúnak már nem volt se híre, se hamva.

Melissa letette a könyvét, és Drummond-Wardék érkezését figyelte az Ascot lakosztály nappalijának ablakából. Kellemes látványt nyújtottak, előkelőek voltak, és elegánsak. Igaz, amit a lány szépségéről pletykáltak.

Melissa jólesően elmerült a gondolataiban. Vajon hány ruhát hozhattak magukkal? Vajon az egész nyarat itt töltik?

Aztán a nagynénje átkiáltott a szomszédos hálószobából:

– Melissa! Mi ez a rémes zaj?

– Azt hiszem, új vendégek érkeztek.

– Tényleg? Jaj, istenem, tudtam, hogy inkább saját villát kellett volna bérelnünk!

Állandóan erről panaszkodott. Melissa körbenézett a tágas, gyönyörűen bútorozott lakosztályban.

– Én kétlem, hogy az is ilyen kényelmes lett volna – jegyezte meg.

Lady Latchmere hirtelen megjelent az ajtóban, mintha egy rejtett csapóajtón át bukkant volna elő.

– De egy kicsit talán nyugodalmasabb…

Milyen furcsa nő… Éppen csak hogy őszülő haját magas kontyba tornyozta, tiszteletet parancsoló alakjára fekete bársonyruha simult, csipkés, fodros gallérral. Melissa nem sejtette a pontos korát, és nem igazán volt rá mód, hogy kiderítse: az a néhány ember, aki tudhatta, nem venné jó néven, ha ilyen udvariatlan kérdést tenne fel nekik. De nagyon érdekesnek találta, hogy mennyire nincs összhangban Lady Latchmere lassú mozgása a fizikumának nyilvánvaló robusztusságával, és mennyire nem illenek össze régimódi ruhái – amelyeknek igazából inkább egy jelmezboltban lenne a helyük – a sima, ránctalan arcbőrével.

Mindenesetre Melissa dolga itt, Itáliában az volt, hogy eleget tegyen Lady Latchmere minden szeszélyének, és nem az, hogy megkérdőjelezze őket. Ragyogóan rámosolygott.

– Hogy érzi magát, nénikém?

– Egyszerűen borzalmasan!

– Szóljak nekik, hogy nem megyünk le vacsorázni?

– Te jó ég, dehogy, szívem! Jó erőben kell tartanom magam. – Lady Latchmere lassan közelebb lépkedett, a botjára támaszkodva, amiről Melissa gyanította, hogy csak kellék. Nem látta semmi nyomát, hogy a nagynénje valóban törékeny és gyenge lenne. – És mondd csak… – Kinézett az ablakon. – Mi a benyomásod a Drummond-Ward lányról?

Melissa rámeredt. Utálta, hogy véleménynyilvánításra kényszerítik.

– Nem is tudom, nénikém.

– Ugyan már! Csak kialakítottál róla valami véleményt.

– Igen, a külsejéről.

– Akkor halljuk!

Melissa gondosan megválogatta a szavait.

– Hát… gyönyörű a haja – kezdte. – És az biztos, hogy követi a legújabb divatot.

– Gondolod, hogy annak a Lucian nevű fiúnak tetszeni fog?

– Fogalmam sincs – felelte Melissa. – Miért kérdezed?

Lady Latchmere felsóhajtott.

– Jaj, Melissa! Jobban oda kellene figyelned a dolgokra. – Közelebb hajolt, és színpadias suttogással hozzátette: – A szüleik össze akarják házasítani őket!

A lakosztályukat „Epsom”-nak hívták, Rose ezen kénytelen volt elmosolyodni.

Bella, aki roppant barátságosan és vendégszeretően fogadta őket, azt mondta, hogy a férje – a mama régi barátja, még fiatalkorából – állt elő azzal az ötlettel, hogy minden lakosztályt egy híres lóversenypályáról nevezzenek el. Az övék két szobából állt, két keskeny erkéllyel, amelyek a tengerre néztek.

Festői volt a kilátás, de Rose kicsit unalmasnak találta, ha őszinte akart lenni. A tenger végül is nemigen csinál semmit. Egyszerűen csak… tenger. Mindig ugyanúgy fest, a világ minden táján.

Rose és az anyja először lepihentek a fárasztó utazás után, aztán a lány egy szivaccsal futólag megmosakodott a mosdóállványnál, és belebújt az új ruhájába. A Chanel selyemruhát csipke és flitterek díszítették. Eközben Julia a fürdőszobában készülődött.

Úgy egy órával később még mindig készülődött.

Most komolyan, gondolta magában Rose. Mégis kinek akar ennyire tetszeni?

Kíváncsiságból kihúzott egy fiókot, és egy kis muszlinzacskónyi szárított levendulát talált benne. Mennyire szerette ezeket az apró figyelmességeket! Ehhez képest a régi római panzió nagyon lerobbantnak tűnt, pedig pár nappal ezelőtt még a legcsodálatosabb fényűzésnek gondolta.

– Mama! – kiáltotta el magát.

– Mi az?

– Nézd, milyen szép és kedves itt minden! Gondolod, hogy Mrs. Ainsworth maga intézi mindezt?

Az anyja a fürdőszobából szólt ki:

– Biztos vagyok benne, hogy élvezi, ha bepiszkíthatja a kezét. Családi vonás. – Előbukkant az ajtóból. – Készen vagy, indulhatunk?

– Órák óta készen vagyok.

Julia a lánya felé sietett.

– Hadd nézzelek meg!

Rose nyugodtan állt, amíg az anyja elsimítgatta rajta a ruhát, megigazgatta a dekoltázsát, és megcsipkedte az orcáját, hogy pirosabb legyen. Egy örökkévalóságnak tűnő ideig sürgölődött körülötte, míg végre kijelentette, hogy Rose külseje megfelelő. Megfordította, hogy szembekerüljön a magas, aranykeretes tükörrel, és együtt szemügyre vették a képét. Rose-nak fogalma sem volt arról, pontosan mit kellene néznie, de az anyja nagyon is tudta. Julia kihúzta a vállát, és jelzett Rose-nak, hogy kövesse a példáját.

– Tartás – mondta. – A tartás a lényeg. Ne felejtsd el, mit mondott régen a tánctanárod!

Hosszú csönd következett, csak egy férfi nevetése hallatszott fel az alattuk lévő szobából.

Rose végül könnyedén megkérdezte:

– Gondolod, hogy Lucian ott lesz a vacsoránál?

– Ki tudja? Meg kell hogy mondjam, nagyon különösnek találtam a ma délutáni viselkedését.

Rose úgy döntött, megkockáztatja, hogy vitába száll az anyjával.

– Te hitted azt tévesen, hogy olasz. Úgy szólítottad meg, mintha olasz lenne. – Elmosolyodott az emlékre.

– És neki bőven lett volna alkalma kijavítani, de valamiért úgy döntött, hogy nem teszi. Nyilván igencsak hasonlít az apjára. – Julia a homlokát ráncolta. – Különben hol lehet Cecil?

Szóval erről van szó, gondolta Rose. Ezért vagy a szokásosnál is ingerültebb.

Lassan, körültekintő óvatossággal levonultak a lépcsőn.

– Nem fogok túl sokat enni – súgta oda Julia. – Neked is ugyanezt tanácsolnám.

– De egész nap nem ettem.

– Az éhség sokkal kevésbé fontos, mint az, hogy megőrizd az alakodat.

Bella az étkező ajtajában fogadta őket. A helyiség csak félig volt tele, de Rose érezte magán a vendégek tekintetét, ahogy a társalgás zsongása közepette követte az anyját egy asztalhoz, amely a teraszra vezető nyitott ajtó közelében áll.

Az emberek figyelmének köszönhetően a gyomrát kínzó ürességet felváltotta valami meleg ragyogás, ami az egész a bensejét eltöltötte.

Lágy szellő libbent be a helyiségbe, és finoman megtáncoltatta a csillárt. Bella megállt, és figyelte, ahogy egy barna bőrű, olasz szobalány tölt nekik egy-egy pohár habzóbort. Az anyja nem is említette, hogy Bella milyen gyönyörű. Megdöbbentő volt a szépsége a maga természetes dísztelenségében. Gesztenyebarna haja nagy loknikban hullott a vállára, bár Rose-nak az volt az érzése, hogy szomorúságot lát a hatalmas, szürkéskék szempárban.

– Pezsgő – jegyezte meg Julia. – Remek.

Ez volt az első pozitív megjegyzés, amit Rose hallott tőle az érkezésük óta. Felnézett Bellára, hogy lássa, ő is hallotta-e.

Bella egy mosollyal nyugtázta a bókot.

– Ez prosecco, Julia. Könnyebb és gyümölcsösebb ízű, mint a pezsgő. Egy helyi borászatból származik.

Julia belekortyolt az italba, és pár pillanatig ízlelgette a nyelvén.

– Meglehetősen édes. De nem kellemetlenül.

Úgy tűnt, Bella nem veszi észre a kis szúrást, vagy ha igen, nagyon jó színésznő volt.

– Örülök, hogy így gondolja. Milyennek találták a szobákat?

– Valamivel kisebb, mint amihez szokva vagyunk.

– De csodálatosan van berendezve! – vágott közbe Rose. – Azon tűnődtünk, hogy az ön keze munkája-e, igaz, mama?

Bella arcán mosoly terült el.

– Drága Rose, remélem, minden vendégünk ilyen kedves és jó megfigyelő, mint maga.

– Az első vendégek között vagyunk? – Juliának sikerült úgy feltennie a kérdést, hogy rosszalló színezetet kölcsönözzön neki.

Bella habozás nélkül válaszolt:

– Húsvétkor nyitottunk meg, de igazából csak az utóbbi egy hónapban indult be a szezon.

A terem túlsó végében hirtelen valami hangos kavarodás támadt. Egy régimódi ruhát viselő nő épp leteremtette az olasz szobalányt, aki, úgy tűnik, proseccót akart a poharába tölteni. Bella gyorsan elnézést kért Juliáéktól, és odasietett. Egy másik nő – Lucian nővére? – már épp próbált közbeavatkozni.

A teremre kíváncsi csönd ereszkedett.

Rose hallotta, ahogy Bella ezt kérdezi:

– Valami gond van, Lady Latchmere?

– Én soha nem nyúlok alkoholhoz – felelte a nő. – Hányszor kell még elmondanom?

Lucian nővére – Rose-nak közben eszébe jutott, hogy Alice-nek hívják – intett a lánynak, hogy vigye el a poharat.

– Nagyon sajnálom, Lady Latchmere. Ígérem, hogy többször nem fog előfordulni.

Rose nagy érdeklődéssel követte mindezt, aztán a figyelme az ajtó felé terelődött. Két olasz férfi lépett be az étkezőbe: az egyik középkorú és meglehetősen királyi tartású, a másik sokkal lazábban volt öltözve, és jóval fiatalabb volt nála, közelebb állhatott Rose huszonhárom évéhez. A hasonlóságuk azt sugallta, hogy apa és fia lehetnek.

Rose megkocogtatta az anyja karját.

– Ők kik?

Julia is észrevette a párost, és éles tekintete végigkísérte őket a termen. – Nem tudom – felelte. – Kérdezzük meg! – Intett Bellának. – Ők kik?

A háziasszony odapillantott.

– Albani gróf.

– És a fia?

– Igen, Robertónak hívják.

Julia összevonta a szemöldökét.

– Úgy tudtam, csak angol vendégek szállnak meg itt. A hirdetésben határozottan kiemelték. „Egy ízig-vérig angol hotel az itáliai Riviérán.”

– Angolok vagy angolul beszélők – magyarázta Bella. – Albani gróf Oxfordban tanult.

Julia a távolabbi sarokban egyedül üldögélő, sötétebb bőrű fiatalemberre mutatott, aki épp olvasott.

– Na és ő?

Rose összerezzent. Az anyja néha olyan tapintatlan tud lenni!

– Mr. Sengupta a fiam barátja – magyarázta Bella.

– Értem… – felelte kissé bizonytalanul Julia.

Ebben a pillanatban megjelent az ajtóban Lucian. A délutáninál sokkal elegánsabb volt, bár az, hogy korábban olyan jóképűnek látszott, részben kócos hajának és az egész lényéből sugárzó művészien gyűrött és rendetlen összhatásnak is betudható volt. Rose érezte, hogy elpirul, és az asztalra szegezte a tekintetét. Nem volt hozzászokva az effajta érzésekhez, és még nem sajátította el a képességet, hogy uralni tudja őket.

Amikor meglátta Luciant, Bella felélénkült.

– Emlegetett szamár! Lucian, gyere ide, és tedd jóvá a korábbi viselkedésedet. Mesélj el mindent Juliának és Rose-nak Portofinóról.

Lucian Nish asztala felé tartott, de irányt változtatott, amikor meghallotta az anyja hangját.

– Kérem, bocsássanak meg… – Bella kihúzta magát, és indulni készült.

Útban az asztal felé Lucian megállította a szobalányt, aki elhaladt mellette a tálcával, és elvett egy pohár proseccót. Rákacsintott a lányra, amit Rose nagyon kedvesnek talált – de azért remélte, hogy az anyja nem vette észre.

– Nos – mondta, miután helyet foglalt az asztalnál –, nem is tudom, hol kezdjem.

– Talán egy bocsánatkéréssel? – javasolta Julia.

Lucian elvigyorodott lefegyverző, kisfiús mosolyával.

– Sajnálom. Ostobaság volt. Teljesen rossz képet festettem arról, hogy milyen ember vagyok.

– Miért, milyen?

Úgy tűnt, a kérdés váratlanul éri Luciant. Tartott egy kis szünetet, mielőtt válaszolt volna.

– Komoly. Komoly ember vagyok. Komoly ambíciókkal. – Vetett egy pillantást Rose-ra, mintha könyörögne, hogy higgyen neki.

– És mi szeretne lenni?

– Festő.

– Te jó ég! – Julia felvonta a szemöldökét. – Az hivatás egyáltalán?

– Kezdjük az elején! – szólt közbe Rose, aki szerette volna barátságosabb vizekre terelni a beszélgetést. – Eleve hogy került ide egy olyan angol család, mint a maguké?

Lucian kortyolt egy nagyot a proseccóból.

– Ez egyszerű. Az anyám beleszeretett ebbe a helybe, még a nászútján.

Vajon Rose csak képzelte, vagy az anyja tényleg enyhén elsápadt a nászút említésére?

– Ez érthető is. De mi vette rá, hogy úgy döntsön, ideköltözik?

– Úgy gondolta, jót tenne nekünk egy új kezdet. – Ahogy Lucian ezt mondta, olyan egyszerűnek tűnt az egész. – Egy új kaland a háború után. Neki, Alice-nek, Lottie-nak, nekem. Még az apámnak is.

Julia közbevágott:

– És az édesapja megtisztel bennünket a jelenlétével ma este?

Az ég szerelmére!, gondolta Rose. Miért kell mindig ilyen szókimondónak lennie?

– Azt üzente, hogy elnézést kér – mondta Lucian elvörösödve –, de sajnos halaszthatatlan dolga van Genovában.

Paola letett egy crostinivel teli tálcát az asztal közepére. Rose túl éhes volt, nem tudott várni, elvett egyet, és beleharapott.

– Ez pompás!

Várta, hogy az anyja majd rendreutasítja, de úgy tűnt, Julia észre sem vette a nevetlenségét.

Tíz órára minden vendég végzett a vacsorával, és távozott az étkezőből, hogy más szórakozás után nézzen. Néhányan a teraszon üldögélve dohányoztak. Egy kis csoport Lady Latchmere vezetésével bridzsezett a könyvtárban. Nish visszavonult a szobájába olvasni.

Bella kihasználta a nyugodt időszakot arra, hogy pár percre leüljön az étkezőben, amíg Alice azzal foglalatoskodott, hogy megterítse az asztalokat a reggelihez. Az estének vége, és Bella most jött rá, hogy hetek óta csak készült és erőt gyűjtött Julia és Rose érkezésére. És most végre itt vannak…

Julia meglehetősen hűvös volt, de Bella erre számított is. Ami Rose-t illeti, az biztos, hogy gyönyörű szép, bár egy kicsit soványka. Vajon Lucian meg fogja kedvelni? Bella nem volt teljesen meggyőződve róla.

A nap képei úgy vonultak el lelki szemei előtt, mintha egy laterna magica vetítené. Cecil feje hátulról, ahogy ott feküdt mellette az ágyban. A tépett fülű kóbor macska, a konyhai sütő előtt összegömbölyödve. Julia csüngő fülbevalója, nagyon hasonló ahhoz, amit egyszer Ceciltől kapott…

Betty aggodalmai ellenére az étel kivételesen finomra sikeredett. A marhahúst fűszernövényekkel és édes borral ízesítve sütötte meg – valószínűleg Artusi könyvéből vette az ötletet, bár Bella látta beszélgetni a helyi mészárossal, aki valamennyire tud angolul. A sült Albani gróf szavaival élve olyan lett, „mint a mennyországban”.

Juliának ízlett a prosecco. Ahogy Luciannek is – talán túlságosan is. Egyszer intett Francescónak, hogy hozzon még egy egész üveggel. Francesco Bellára nézett, hogy mit tegyen, ő pedig megrázta a fejét. Először is drága ital, nem mindennapos fogyasztásra való. És Bella nagyon is jól tudta, milyen kárt okozhat az alkohol, és hogy viselkednek egyes férfiak, ha túl sokat isznak.

Minden áldott este imádkozott, hogy Lucian ne örökölje az apja ezen gyengéjét.

Alice épp legyezőszerű redőkbe hajtogatta a szalvétákat. Unalmas feladat volt, Bella megpróbálta felvidítani közben.

– Úgy tűnik, olyan jól ment minden, amennyire csak lehet – jegyezte meg.

– A vacsora? – nézett fel Alice.

– Igen. És a bemutatkozás Rose-nak.

Alice hallgatott.

– Nagyon csinos lány – mondta Bella.

– Igen, gondolom. Nem mintha ez számítana.

– Igazad van. A jellem a fontos.

Alice erre felhorkanva nevetett.

– Jaj, mama! A lány apjának a hatezer hold kitűnő termőföldje, az a fontos.

Bellát megdöbbentette a csípős megjegyzés. Igazságos-e ezt mondani? Lehet, hogy Alice csak meg meri nyíltan fogalmazni azt, amit ő nem. – Ne legyél ilyen cinikus, Alice. Nem vonzó tulajdonság.

De Alice nem hagyta magát eltántorítani. – Ez az igazság! Lehetne egy bányarém is, apa akkor is őrülten odalenne, hogy Lucian vegye el.

– Alice!

– Szerintem tizedennyi erőfeszítést sem tett azért, hogy nekem új férjet találjon.

Bellának nem volt ereje vitába szállni. Különben is, van némi igazság abban, amit Alice mond. Feszült csöndben fejezték be a terítést, aztán Bella lement a konyhába, ahol Betty épp a kötényét vette le.

– Még itt van, Betty?

– Épp most indulok, Mrs. Ainsworth. – A szakácsnő kicsit hallgatott. – Szeretne még valamit, asszonyom?

– Talán egy csésze mentateát.

Betty fáradtan elkezdte visszavenni a kötényt.

– Nem, hagyja csak! – Bella nem várta el, hogy kiszolgálják. – Meg tudom csinálni én is. – Odament az asztalhoz, ahol egy korsóban nagy csokor friss menta állt, és letépett egy marékkal az illatos levelekből. – Egyébként nagyon köszönöm. A vacsorát.

Betty továbbra is hallgatott.

– Albani gróf azt üzeni, hogy mennyei volt.

A bókra fáradt mosoly ült ki Betty arcára.

– Tényleg?

– Különösen a marhasült.

– Nahát, ki gondolta volna! – Betty úgy festett, mintha örömében lebegni tudna.

A szakácsnő felvonszolta magát az emeletre, hogy lefeküdjön, Bella pedig levette a vízforralót a tűzhely fölötti polcról, és a mosogatóhoz ment, hogy megtöltse. Épp ki akarta nyitni a csapot, amikor észrevett egy felbontott üveg fehérbort pár olívaolajos üveg mögé bedugva. Épp csak egy pillanatig habozott, aztán úgy döntött, megjutalmazza magát egy pohárkával a hosszú és fárasztó nap végén.

Kihozta a kamrából a pénzes kazettát, egy reggelire előkészített zsemlét meg egy üveg olajbogyó-pástétomot. Egy kis harapnivaló segít, hogy ne korogjon a gyomra, amíg ellenőrzi a napi elszámolást – ezt próbálta minden nap végén megtenni, mert igazából ki csinálná meg helyette? Talán Cecil?

Letelepedett az üres konyhaasztal mellé, de alig nyitotta ki a háztartási könyvet, amikor kopogtattak a hátsó ajtón.

Ez meg ki a csuda lehet?

A sarokvasak megcsikordultak, ahogy Bella kitárta az ajtót. Egy törékeny, húsz év körüli lány állt a küszöbön, könyörgő tekintettel. Hamvasszőke haját összefogva viselte a szalmakalap alatt. Kis bőröndöt cipelt, és halálosan fáradtnak tűnt.

Bella rámeredt, felmérte összekaristolt cipőjét és a durva lenvászon anyagból készült ruhát.

– Segíthetek valamiben?

– Constance March vagyok, asszonyom. Az új nevelőnő.

Hosszú-hosszú évek óta nem fordult elő, hogy Constance ennyire fáradtnak érezte volna magát, mint most. Feltört lába fájt a vízhólyagoktól, a ruháját átáztatta az izzadság.

Összesen két öltözéke volt. Ez a durva anyagú, nehéz ruha, amely már kicsit össze is ment a sok mosástól. A másik a legjobb vasárnapi ruhája, de azt nem merte felvenni az utazásra, nehogy elszakadjon vagy bepiszkolódjon. Az álma az volt, hogy ha sikerül eleget összespórolni a béréből, akkor vesz majd néhány új ruhát. De tudta, hogy ez hiú remény. Megígérte, hogy amit itt keres Olaszországban, annak nagy részét hazaküldi az anyjának és a kicsinek.

Talán Betty tud majd egy helyi boltot, ami nem túl drága… Portofinóban csipkét készítenek, ez esetleg azt jelenti, hogy itt olcsón hozzá lehet jutni… Vagy drága dolog? Bárcsak tudta volna, bár ne érezné folyton, hogy mennyire fájdalmasan hiányos a tudása…

Nagyon kedves volt Bettytől, hogy beajánlotta erre az állásra. Constance eltökélte, hogy nem fog szégyent hozni rá, vagy bármilyen módon a terhére lenni. Szerencsére sikerült pontosan időre megérkeznie Mezzagóba.

Várakozott a poros peronon, és figyelte a sietős, közönyös utasok és a hordárok nyüzsgését, akik poggyászokkal megrakott kocsikat toltak. Az élénkpiros színben pompázó virágok szinte kiömlöttek a téglavörös terrakotta virágtartókból. Egy fiatalember sietett el mellette – ami azt illeti, meglehetősen vonzó volt. Nyilván valami fontos személy fogadására jött. Genovában Constance látott két elegánsan öltözött angol nőt, anyát és lányát, amint felszálltak az első osztályú kocsiba. Egész idő alatt veszekedtek valamin. Talán eléjük jött, gondolta szórakozottan.

Aztán ritkulni kezdett a tömeg, míg végül már csak Constance ácsorgott ott egyedül a peronon.

Nem baj, gondolta. Lehet, hogy odakint vár rá, akit a hotelből küldtek. Betty azt mondta, a tulajdonos fia, Lucian jön majd ki érte. Constance elővette a levelet, széthajtogatta, és újra átolvasta.

Várakozz a peronon. Meg fogod ismerni Luciant, magas, jóképű, sötétbarna a haja.

A mezzagói vasútállomás aprócska volt a genovaihoz képest, ahol nagy, fedett várócsarnok volt, és sorokban álltak az omnibuszok, amelyek a hotelekbe szállították az utasokat. A bejáratnál rendezetlen külsejű emberek ácsorogtak, büdös szivarkákat szívtak. Bérkocsisok. Megbámulták Constance-t, ahogy elsétált közöttük, az egyik utána is fütyült, de ő nem vett róluk tudomást.

Hiába kutatta át alaposan az egész állomást, nem talált olyat, akire illett volna a leírás, amit Betty adott Lucianről.

Lehetséges, hogy a tulajdonos elfelejtette, hogy ma érkezik. Vagy Luciant feltartotta valami. Akárhogy is, Constance-nak feltétlenül oda kellett érnie a Hotel Portofinóba még a nap vége előtt.

Pánik tört rá, amitől összeszorult a mellkasa. Próbálta úgy leküzdeni, ahogy mindig szokta – óvatosan, határozottan mély lélegzeteket vett, hogy lelassuljon körülötte a világ kavargása, és a szíve ne kalapáljon olyan vadul. Az agyát is igyekezett használni. Mindig azt mondogatták neki, hogy éles esze van.

Kocsira nincs elég pénze. Nem beszél olaszul. De erős és leleményes, és volt már ennél rosszabb helyzetben is. Ha minden kötél szakad, legfeljebb gyalog vág neki. Mezzago nem lehet olyan messze Portofinótól. Nyugat-Yorkshire-ben nőtt fel, és ott csak hárompercnyi sétára volt a házuk a menstoni vasútállomástól.

Célba vette az első embert, aki valamennyire hivatalos személynek tűnt – egy idősebb hordár tányérsapkában.

– Elnézést, beszél angolul? – szólította meg.

– Nem – felelte a férfi, fel sem nézve az újságjából.

Milyen elbűvölő ember!

Ezután a jegypénztárban próbálkozott. Az eladó nem lehetett sokkal idősebb nála. Mandulavágású szeme volt, és szépen nyírt kis bajusza. Volt benne valami, amiről az anyja egy mondása jutott Constance eszébe: „Ha csokoládéból lenne, megenné saját magát.”

– Jó napot! – mondta a férfi. – Maga nagyon szép lány.

– Köszönöm. – Constance futó mosollyal hárította a bókot. – Talán tudna nekem segíteni… El kell jutnom Portofinóba.

– Portofinóba? Miért menne Portofinóba? – A pénztáros szélesre tárta a karját. – Mezzago nagyon szép!

– Igen, az – bólintott Constance. – De Portofinóban kaptam munkát. Még ma el kell jutnom oda. És nincs pénzem.

– Nincs pénze? – A férfi döbbent arcot vágott.

– Nincsen.

– De ugye maga angol?

– Igen, de nem minden angol gazdag.

A pénztáros egy pillanatig gondolkozott, aztán felállt.

– Várjon itt! – mondta, figyelmeztetően felemelve a mutatóujját. – Talán meg tudom oldani a problémáját.

Szapora léptekkel kisietett az állomásról az előtte lévő kis térre.

– Carlo! – kiáltotta el magát. A neve hallatára felnézett egy rövidre nyírt hajú, idősebb férfi. Egy zöldségekkel és gyümölcsökkel megrakott szekér mellett álldogált. Egy percig beszélgettek, aztán a pénztáros intett Constance-nak, hogy menjen oda.

A kora délutáni nap forrón tűzött. Constance homlokán verejték gyöngyözött, ahogy átvágott a téren a szekérhez, amely egy árnyékfoltban állt, egy dohánybolt előtt. Az elé befogott egyetlen ló látott már jobb napokat is, nem tűnt túl egészségesnek.

– Ez itt a barátom – magyarázta a pénztáros. – Ő majd elviszi Portofinóba.

Constance megkönnyebbülten elmosolyodott.

– Nagyon köszönöm. Egy hotelbe kell mennem. Ismeri a Hotel Portofinót?

– Igen, igen.

– A barátja ismeri?

– Persze!

Constance felmászott a bakra Carlo mellé, és odarakta kettőjük közé a bőröndjét. Igyekezett nem tudomást venni a borszagról, sem arról, hogy Carlo finoman ide-oda dülöngél. Ahogy a pénztáros utánuk integetett, még észrevette, hogy lopva rákacsint a barátjára.

– Buon viaggo!{4} – kiáltotta.

Carlo meglegyintette az ostorával a ló sovány farát, és a szekér meglódult. Kihajtottak a térről, és elindultak a városkából kivezető főúton.

A perzselő hőség ellenére Constance hamarosan élvezni is tudta az utazást. Úgy tíz perc múlva azonban Carlo még erősebben dülöngélni kezdett, és a szekér egyre inkább akadozott. A férfinak gondot okozott, hogy egyenes vonalban haladjon.

Constance valami zajt hallott, amit először a kerekek zörgésének vélt, de aztán rájött, hogy Carlo nyitott szájából ered.

Horkolt.

A szekér élesen balra kanyarodott, és hajszál híján nekimentek egy fának. Constance rémülten kikapta a gyeplőt a férfi kezéből, és próbálta irányítani a lovat. Carlo erre felriadt a szundikálásból. Dühös kiáltással visszavette a gyeplőt, és hirtelen rántással megállította a szekeret.

– Elaludt – magyarázta neki Constance. – Majdnem nekihajtottunk a fának!

De Carlót nem lehetett megnyugtatni. Kiabálni kezdett valamit olaszul, durva arca kivörösödött a dühtől. Constance nem értette, mit mond, de a gesztusai enyhén szólva nem voltak barátságosak, és világossá vált, hogy azt akarja, Constance szálljon le a szekérről, és folytassa gyalogszerrel az útját.

Constance a lápvidéken nőtt fel, ami azt jelentette, hogy hozzá volt szokva a hosszú gyaloglásokhoz, de nem ilyen rekkenő hőségben, és nem térkép nélkül. De hát mi más választása lett volna?

Fogta a bőröndjét, és követte a dombra felkapaszkodó út kanyarulatát, bízva a megérzésében, hogy jó irányba tart, hiszen nem is lehet másfelé menni. De legalább a táj gyönyörű volt. Az ég a feje fölött felhőtlen kék, az út mindkét szélén lila anemonák és sárga ökörfarkkórók tömkelege virított. Többször is elhaladt kis útszéli szentélyek mellett, ahol gyertyák és bekeretezett Szűz Mária-képek díszelegtek. Elgondolkozott, vajon miért és kinek teszik ide ezeket.

Épp kezdett kényelmetlenül szomjas lenni, amikor az út túloldalán szembejött egy idősebb, kövérkés parasztasszony. Élénkpiros kendőt viselt a nyakában, és a fején egy kosarat cipelt, telerakva üvegekkel, amikben valami sötét aranyszínű folyadék volt, mellettük több vekni kenyér.

Amikor szembetalálkozott Constance-szal, megállt. Elmosolyodott, és végigmérte. Constance visszamosolygott rá. Aztán valami furcsa történt. Mintha csak ösztönösen megérezte volna, mire van szüksége, a parasztasszony előhúzta az övére akasztott szalmafonatos flaskát, és odanyújtotta.

– Bevi un po’ d’acqua!{5} – mondta.

Constance ivott pár nagy kortyot – nem akart túl mohónak tűnni –, aztán visszaadta a flaskát.

– Grazie – mondta. Ez volt az egyetlen olasz szó, amit ismert.

Az asszony láthatóan örült ennek.

– Prego – felelte.

Constance továbbgyalogolt. Ahogy a nap kezdett leereszkedni a hegyek mögé, az út egyre meredekebb lett. Néhány szekér haladt el mellette, és egyszer egy automobil is, de senki sem állt meg, hogy felajánlja, elviszi, sőt tudomást sem vettek róla. Kezdte magányosnak érezni magát, szinte fojtogatták a könnyei. Honvágya volt, hiányzott Yorkshire és a családja, főleg a kis Tommy.

Végül aztán megpillantotta az acélosan szürke tengert a lágy alkonyatban, ami arra utalt, hogy Portofino már nem lehet messze. Kakukkfű átható illata csapta meg az orrát. A dombokon, a sűrűn sorakozó píneák mögött hatalmas villák tűntek fel. Ezek közül valamelyik lehet a hotel. De vajon melyik? Constance csak annyit tudott, amit Betty mondott, hogy a villa sárga, nagyon szép, és a partig nyúlik a domboldalban a kertje.

Végül odaért egy fehérre festett kovácsoltvas kapuhoz és egy alacsony kőkerítéshez. A kapuoszlopra szerelt réztábla megerősítette, hogy ez a Hotel Portofino. Constance majdnem sírva fakadt a megkönnyebbüléstől, amikor benyitott a kapun.

A ház ott tornyosult előtte, a homlokzata meleg, sárga színben fürdött.

Még az alkonyati szürkületben is pompásnak látszott. Constance nem egy elegáns házat látott már az évek során, amióta szolgált, de ez valahogy más volt – nem rémisztő, inkább hívogató. Hatalmas méreteit ellensúlyozta szabálytalan szögletessége, ami miatt nehéz volt felbecsülni a magasságát. Az ablakok valahogy nem egy sorban helyezkedtek el. Balra egy torony emelkedett lapos tetővel, mint egy összenyomott kalap. A másik oldalon viszont a sötétzöldre festett spaletták sora után egy nyitott folyosó következett, szabadon kitéve a természet elemeinek.

Constance nem tudta mire vélni az egészet.

Mi van, ha esik? Vagy Olaszországban soha nem esik az eső?

Nem mert becsöngetni a főbejáratnál, nem akarta felverni az egész házat, inkább végigment a fal mentén húzódó kis ösvényen, és meglátta, hogy világos van abban a helyiségben, amely a konyha lehet.

Talált egy ajtót, és hangosan bekopogott.

– Segíthetek? – kérdezte a nő, aki ajtót nyitott. Magas volt, és csinos, feltehetően Mrs. Ainsworth.

– Constance March vagyok, asszonyom. Az új nevelőnő.

A nő elmosolyodott, és hátrább lépett.

– Jöjjön be, jöjjön be! Hogy a csudába jutott el idáig?

– Gyalogoltam, asszonyom. Az első néhány kilométeren elhozott egy szekér.

– Valami kavarodás történt akörül, hogy mikor érkezik. Küldhetett volna egy táviratot Genovából.

Constance kísértést érzett, hogy elmondja, fogalma sincs, hogy kell táviratot feladni, még ha lett is volna pénze, és hogy nem volt rá semmi ok, hogy bármiféle kavarodás legyen – a legvilágosabban megírta Bettynek a levelére válaszul, hogy mikor érkezik. De nem mondhatott ilyeneket. Neki az a dolga, hogy ügyes legyen, szorgalmas és megbízható.

– Nem akartam pénzt pazarolni erre, Mrs. Ainsworth.

– Megtérítettük volna a költségét.

– Igazán nagylelkű, hogy ezt mondja.

Constance körbenézett a tágas, hűvös konyhában, és megpillantotta a péksüteményt az asztalon, amit Bella magának készített oda. Nyilván sóváran nézhette, mert Bella megkérdezte:

– Nem éhes?

Constance még soha életében nem volt ilyen éhes, de nem akart gondot okozni.

– Kibírom a reggeliig, asszonyom.

De Bella nem hagyta magát eltéríteni.

– Mikor evett utoljára?

– Ma reggel, asszonyom.

– És gyalog jött egészen idáig?

Constance bólintott.

Bella a fejét csóválta, aztán eltűnt a kamrában, majd visszajött egy zsemlével meg egy pohár vízzel, amit lerakott az asztalra. Leültek egymással szemben. Ahogy Constance felhajtotta a vizet, Bella odatolt elé egy kis üveget.

– Kóstolja meg ezt. A zsömlére kell kenni.

– Mi ez?

– Tapenadénak hívják, olajbogyóból és kapribogyóból készült pástétom. Itt van hozzá ez a kés.

Constance a zsömlére kent egy adagot, és mohón falta. Élvezte a sós ízt a nyelvén. Így ránézésre elég különös volt ez helyzet – egy asztalnál ül a munkaadójával, és nem ő szolgál, hanem őt szolgálják ki. De egyáltalán nem volt kínos. Időnként lopott pillantásokat vetett Bellára, bár ez nem volt könnyű, mert a nő egyfolytában őt figyelte. Van benne valami angyali, állapította meg Constance, azzal a rengeteg göndör hajával…Valami nagyon nyugodt, kőbe faragott mozdulatlanság.

– Ízlik?– kérdezte Bella.

Constance tele szájjal bólintott.

– Nagyon – felelte, miután lenyelte a falatot. – Olyan íze van, mint… – Elhallgatott, keresgélte a megfelelő szót.

– Mint? – Bella hátradőlt a széken, és elmosolyodott. Úgy tűnt, tényleg kíváncsi a válaszra.

– Mint a napfénynek – mondta Constane. – Napfényíze van.

Nish a háta mögé támasztott párnával hevert az ágyán, és átolvasta, amit a naplójába írt:

Úgy az elmúlt egy évtized során a felismerhetetlenségig megváltoztatta a fejlődés ezt a partszakaszt. Úgymond „a korona ékszere” Portofino falucska, amely egy sziklás kiszögellésen fekszik a szárazföld felé eső részen, egy kikötő mellett. Buja kertekkel körbevett elegáns villák bújnak meg a környező dombok oldalában. A mindent eluraló, józan Eduárd korabeli fényűzés hangulata az angoloknak köszönhető, akik mindig is imádták Portofinót, és akiknek gondtalan hordái még mindig itt nyaralnak.

Becsukta a naplót, és rágni kezdte a hüvelykujja körmét, ami gyerekkora óta szokása volt. Egyrészt nem akart túl élesen fogalmazni, és hálátlannak tűnni. Másrészt valakinek meg kell kérdőjelezni ezt az idillt, aki nem a részese – valakinek, aki hozzá hasonlóan mindig is kívülálló lesz.

Néha sikerült meggyőznie magát, hogy ő a megfelelő személy erre a feladatra. Mindig is imádta a könyveket, és arról álmodott, hogy egyszer ő is író lesz. De orvosnak tanult, mert ez volt a családja kívánsága. Az is tagadhatatlan, hogy szerette az orvostudományt – izgalmas megjavítani az elromlott testeket, arról nem is beszélve, hogy a gyógyítás fegyelmet és jó csapatmunkát kíván.

Nish élvezte, hogy megfigyelhette az embereket a vacsoránál, de azt remélte, több időt tölthet majd Lucian társaságában, hogy talán leül az asztalához, és vele eszik, ahogy többnyire szokta. Amikor Rose asztala felé vette az irányt, Nish úgy érezte, cserben hagyták. Olyan volt, mint egy arculcsapás. Próbálta lerázni magáról ezt az érzést. Igazából nevetséges, amit Lucian iránt érez. Az egyetlen helyes dolog az, ha elnyomja magában. De hiába, újra meg újra kényszert érzett, hogy olyan helyzeteket teremtsen, amikor esetleg történhet valami. Próbálta a krízispontig fokozni a pillanatokat.

A naplóírást figyelemelterelésnek szánta, sőt talán menekülésnek az érzései elől. Az biztos, hogy ez idáig kevés személyes hangulatú dolgot jegyzett fel, és talán soha nem is fog.

Körbenézett a kis padlásszobában. Milyen angolos és visszafogott a berendezés… Bella nagy gondot fordított a kisebb szobákra is, amelyeket nem a szállóvendégeknek szántak, hanem a személyzetnek és a család barátainak. Nish mosolyogva arra gondolt, hogy ő már belakta és a saját igényei szerint alakította ezt a szobát. Tetszetős szálláshely helyett olyan lett, mint egy egyetemista kissé rendetlen, szűkös, levegőtlen szobája, ahol ingadozó tornyokban állnak a könyvek – Conrad, Wells és Forster néhány évvel ezelőtt megjelent indiai témájú regénye. Nish ezt az olvasnivalót a nyárra tartogatta.

Halkan kopogtattak az ajtón. Résnyire kinyitotta, és Luciant pillantotta meg. Szó nélkül intett a barátjának, hogy jöjjön be, és halkan becsukta utána az ajtót.

– Sajnálom, ami a vacsoránál volt – mentegetőzött Lucian, és vágott egy grimaszt.

– Nincs mit sajnálnod.

– Szólított a kötelesség.

Nish az ágyon heverő naplóra mutatott.

– A munkám elég társaságot nyújtott.

– Gondoltam, talán lenne kedved úszni egyet.

Nish elnevette magát.

– Nagyon késő van. Lady Lachmere már réges-rég lefeküdt aludni.

Lucian fogta a szék hátára terített törülközőt, és odadobta Nishnek.

– Paragginál vagy a szikláknál?

– A szikláknál – mondta Nish. – Az közelebb van. És eldugottabb.

Leosontak a lépcsőn, és kisurrantak a bejárati ajtón, aztán egy kanyargó ösvényen elsétáltak odáig, ahol néhány keskeny kőlépcső vezetett egy lakattal lezárt kapuhoz. Ezen túl terült el a magánstrand, amit csak úgy hívtak, hogy „a sziklák”.

Nish gyorsan ledobálta a ruháit, és meztelenül belegázolt a hullámok közé, élvezve a hűvös éjszakai levegő simogatását a testén és az áttetsző, sötét vizet, amely körbeölelte. Megfordult, és látta, hogy Lucian is követte. Ő szokás szerint magán tartotta a trikóját. Nish kiúszott talán száz métert, aztán visszafordult, mert tudta, hogy Luciannek nehezére eshet tartani vele a tempót.

Mire kiért a partra, a barátja már törülközött, még mindig trikóban.

Nisht aggodalom és vágy kényelmetlen keveréke fogta el.

– Vedd le a trikót! – mondta. – Csuromvíz.

– Na és? Nem fogok megfázni.

– Ne legyél ilyen gyerekes! Láttam már úgyis. Több százszor.

Úgy tűnt, Lucian nincs meggyőzve, úgyhogy Nish újból próbálkozott:

– Komolyan, vedd már le! Szeretném látni, hogy gyógyul a seb.

Lucian vonakodva lehámozta magáról a trikót, és háttal fordult. Nish letérdelt, és közelről szemügyre vette a hatalmas heget, amely Lucian testének bal oldalán húzódott a derekától egészen a nyakáig. Egy ujjal óvatosan odanyúlt, és megérintette. Gyengéd mozdulat volt, de érezte, hogy Lucian összerezzen.

Nish visszahúzta a kezét. Megértette, Lucian milyen démonokkal küzd. Emlékezett rá, milyen állapotban volt, amikor először meglátta egy hordágyon fekve, vértől átázott egyenruhában.

– Mi a prognózis? – kérdezte Lucian.

– Csak egy karcolás – felelte Nish, és mind a ketten nevettek. Régi vicc volt. – Zavar még?

– Már alig. Végül is eltelt nyolc év…

– Nagyon jól haladsz – mondta Nish, és ezt komolyan is gondolta. A legtöbb szempontból Lucian kicsattant az egészségtől. – Jó tesz neked Olaszország.

Lucian szégyenlősen elmosolyodott. Nish nem először töprengett el azon, vajon mennyit gyanít. Egyáltalán tudja-e, hogy létezik olyan, hogy egy férfi szerelmes egy másik férfiba. Nyilván tudnia kell. Bentlakásos iskolába járt, és mindenki tudja, mi folyik azokon a helyeken. És festő is, így egyre inkább olyan társaságban forgolódik, amit az emberek eufemikusan úgy szoktak nevezni, hogy „művészkörök”.

Nish nagyon vágyott rá, hogy megnyíljon a barátja előtt, de nem volt hozzá bátorsága. Ha ilyen rendellenes dologról van szó, a hallgatás törvénye uralkodik. És ha nem a megfelelő ember előtt töröd meg a hallgatást, a rossz pillanatban… Arra jobb nem is gondolni.

– Na és… mi a véleményed?

– Miről?

Lucian nevetésben tört ki.

– Hát a lányról, te szamár!

A lányról. Hát persze!

– Az első benyomásom? Nagyon szemrevaló.

– Tényleg így gondolod?

– Teljes mértékben. Bár öt méter távolságból nehéz volt felmérni. Meg úgy, hogy te közben csorgattad a nyálad.

Lucian lehajolt, felmarkolt egy marék homokot, és Nishhez vágta.

– Nem is csorgattam a nyálam!

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon boldogok lesztek együtt.

– Még semmi sincs eldöntve. – Lucian kortyolt még egyet az üveg whiskyből. Nish csak most vette észre, hogy azt is magával hozta. Odanyújtotta a barátjának, de ő megrázta a fejét. Nem szerette, ha Lucian ivott.

Visszasétáltak a hotelbe. Luciannek volt saját kulcsa. Kinyitotta az ajtót, és hátrább lépett, hogy előreengedje Nisht a sötét hallba.

– Akkor búcsúzzunk el! Jó éjszakát!

Nish lesújtó csalódottságot érzett.

– Nem jössz fel?

– Gondoltam, még sétálok egyet a kertben.

– Akarsz társaságot?

Lucian megrázta a fejét.

– Te menj csak fel!

Nish nézte, ahogy Lucian elballag a sötétségbe.

Egy pillanatnyi habozás után úgy döntött, követi.

Egy nagy kővel kitámasztotta az ajtót, és elosont a virágágyások és a sövény mellett az egykori istállóépületig, amit Ainsworthék átalakítottak szálláshelynek a személyzet olasz tagjai számára. Leguggolt egy szobor mögött, bízva benne, hogy a sötétség leple elrejti.

Hát, idáig jutott. Kémkedik a barátja után.

Lucian megtorpant egy ablak előtt, amiről Nish tudta, hogy Paola szobájához tartozik. A spaletták csukva voltak, de a széleiknél egyértelműen fény szivárgott ki. Nish figyelte, ahogy a barátja halkan bekopog az ajtón.

Egy örökkévalóságnak tűnő ideig nem kapott semmi választ. Lucian megfordult, és épp el akart indulni, amikor meghallotta, hogy belülről kinyitják a spalettákat.

Halvány fénysugár szűrődött ki az udvarra. A félig nyitott zsalukon keresztül Nish meglátta, hogy ott áll Paola, félig-meddig beburkolózva egy fehér lepedőbe, amely nem rejtette el súlyos mellét és sötét szeméremszőrzetét. Elfordult az ablaktól a szoba belseje felé. Lucian körbenézett, hogy nem látta-e meg valaki, és besurrant.

Á!, gondolta Nish. Hát, mindnyájunknak megvannak a titkaink.

{1} Uram, a vonat Nerviből befutott! (olasz)

{2} A poggyászunk. (olasz)

{3} Itt van a híres templom! Vigyázzon a ruhájára, kérem… (olasz)

{4} Jó utat! (olasz)

{5} Igyon egy kis vizet!