Lisa Graf

DALLMAYR
Ragyogó új korszak

Kossuth Kiadó

Tartalom

1905

1906

1907

Impresszum

„Az életben valójában legfőképpen az történik,
hogy vágyakozunk,
és megint csak vágyakozunk.”

– FANNY REVENTLOW grófnő

1905

Paul az ágyában feküdt, és a szoba félhomályába meredt. A földig érő függönyök össze voltak húzva, egy napsugár azonban átbújt közöttük, és elárulta Paulnak, hogy már fényes nappal van. A napfény utat tört a szobájába, és két részre osztotta. A közepéig minden szürke maradt. A szürkeség illett a hangulathoz, amely már napok óta eluralkodott Paulon. A levertségét és az elkeseredettségét senki és semmi nem oszlathatta el. A bérelt szobája tele volt csicsás giccsekkel, de ő még azokat is minden nappal fakóbbnak látta. A porcelánmalac a zöld lóherével a szájában, a rikítóra festett léghajó, a kandalló párkányán a rózsákkal kihímzett kis bársonyterítő, a megözvegyült Schleicher asszony esküvői fényképei – minden lesújtóan szürke lett.

Az előszobából mozgást hallott, aztán kopogtattak Paul ajtaján.

– Randlkofer úr?

Paul a szállásadónője aggódás és leplezetlen kíváncsisága között ingadozó hangja hallatán fejére húzta a takaróját. Tudta, hogy ez gyerekes dolog, de most nem érezte képesnek magát arra, hogy beszéljen Schleicher asszonnyal.

– Randlkofer úr, miért nem nyit ajtót? Talán beteg? Már biztosan régen felöltözött.

– Igen, beteg vagyok. Kérem, hagyjon aludni!

Paul tudta, nem fűzhet nagy reményeket ahhoz, hogy ezzel sikerül leráznia az özvegyet. A boltba viszont ma egészen biztosan nem megy be.

– Sürgönye érkezett. Münchenből. Az édesanyjától.

A Mamától…? Paul felült az ágyban.

– És mit ír?

– Az magánügy, kérem.

Schleicher asszony és a diszkréció nagyjából annyira illett össze, mint a szállásadónő és egy elegáns szobabelső.

– Ha tudja, hogy a sürgönyt édesanyám küldte, akkor nyilván elolvasta – mondta Paul.

– Nyissa már ki, legyen szíves, az ajtót! Biztosan fontos dologról van szó, ha az édesanyja táviratot küldött Wiesbadenbe, és nem levelet.

– Neki nincs ideje levélírásra – felelte Paul. – Egy üzletet vezet. Sürgönyt sebtében is lediktálhat a könyvelőnknek, aztán nincs több teendője vele. Ezért küld inkább sürgönyöket.

– Nem is akarja tudni, mi áll benne?

– Remélem, nem rossz hír. Csak nem halt meg valaki? – kérdezte Paul.

– Nem – érkezett pillanatnyi késlekedés nélkül a válasz.

Hát ilyen könnyű volt rászedni Schleicher asszonyt.

– Tegye meg, hogy felolvassa! – kérte Paul.

A szállásadónője habozott. A kíváncsisága azonban még a fontoskodásra való hajlamánál is erősebb volt. Nagyon szeretett volna a saját szemével meggyőződni az ifjú lakója állapotáról. Ezt anyát helyettesítő kötelességének tartotta, amíg az albérlője még tanonckodik és távol él az otthonától. Paul azonban nem mozdult.

– Hát jó. – Az özvegy megköszörülte a torkát. – Müncheni Távíróhivatal. Ezerkilenszázöt július ötödike, Dallmayr, München, Diener utca. – Az özvegy lélegzetvételnyi szünetet tartott, hogy fokozza a feszültséget. – Paul, a legnagyobb születésnapi kívánságom, hogy költözz haza. Az inaskodást a Dallmayrban is befejezheted. Nélkülözhetetlen vagy itt. Beszélek a főnököddel.

Paul erre már kipattant az ágyból. Ha az édesanyja még írt búcsúszavakat, azokat ő már nem hallotta. Azonnal cselekednie kell. Nem azért, mert a mamájának születésnapja van, amelyről megfeledkezett, hanem a főnöke miatt. Sürgősen haza kell telefonálnia, hogy beszéljen az édesanyjával. Nem is, inkább Rosával, a könyvelővel, vagy a bátyjával. Magára kapta a ruháit, és összeütközött Schleicher asszonnyal, amikor kiviharzott a szobájából.

– Randlkofer úr, most meg mit csinál? Csak nem fog azonnal Münchenbe utazni? Ugye emlékszik a megállapodott felmondási időre, ha netán ki akarna költözni?

Az özvegy belépett az albérlője szobájába, elhúzta a függönyöket, és kíváncsian körbenézett.

– Igen, igen, emlékszem – felelte Paul –, ne aggódjon!

Paul tudta, hogy haladéktalanul meg kell akadályozni, hogy az édesanyja beszéljen a főnökével.

Therese a reggelinél a Münchner Neuste Nachrichten cikkét olvasta:

A Müncheni Központi Meteorológiai Állomás adatai szerint az utóbbi kánikulai napokon árnyékban a következő hőmérsékleteket mérték Celsius-fokban: a hétfőről keddre (július harmadikáról negyedikére) virradó éjszaka 19,2, kedden reggel hét órakor 23,1, délután kettőkor 32,2, este kilenckor 26,1. A napi maximum 34,3 fok volt.

Valószínűleg ma sem hűl le a levegő. Therese még egyet kortyolt a reggeli kávéjából, miközben Anni, a cselédlány elkezdte becsukni az összes ablakot és zsalut a lakásban, ahol éjszaka sem igen csökkent a hőmérséklet. A város közepén olyan forró volt az aszfalt, mint egy cserépkályha. Az udvaron a gyerekeknek szandálban kellett ugróiskolázniuk, mert mezítláb megégették volna a talpukat. Újra meg újra megjelent egy aggódó anya, hogy az árnyékba rángassa őket.

A sörfőzdékben már fogyóban volt a jég, amely szalma között és zsákvászonban a hordókat hűtötte, hogy ne romoljon meg bennük a sör. Jeget az Alpok északi völgyeiben bányásztak a lavinatölcsérekből, aztán a jégkereskedők jól becsomagolva a városba szállították, és jégvermekben tárolták.

Therese előbb a letéphető falinaptárra vetett pillantást, aztán Anton fekete keretbe foglalt fényképére. Már nyolc éve viszi nélküle az üzletet. A Dallmayr a vezető csemegeüzletek egyike München székváros szívében, és „Bajor királyi udvari szállító” címmel rendelkezik, amint az a bejáratnál olvasható egy táblán. Azt minden reggel puha ronggyal kifényesíti Korbinian Fey, a legrégebben itt dolgozó alkalmazott, akár egy rendjelet. És az is: a legmagasabb minőségért és a megbízhatóságért odaítélt elismerés. Ha pedig valahol a bajor királyi udvar vásároltat, a példát a polgárok is buzgón és örömmel követik, amint megengedhetik maguknak. Elvégre nem kell mindig osztriga és kaviár az asztalra. A Dallmayrnál kenyeret és szalonnát, csokoládét, kávét, teát, bort is lehet venni, és igazából nem minden méregdrága. Mindig biztosra lehet azonban venni, hogy az, amit az ember a Diener utcai Dallmayrban vásárol, kiváló minőségű termék. Therese kezeskedett ezért. Emellett azért is, hogy a Dallmayrnál mindig élményszámba menjen a vásárlás, és már abban is örömüket leljék az emberek.

A müncheniek magas elvárásokkal jöttek az ő „Dallmayrukba”. Szinte úgy, ahogyan színházba vagy az Oktoberfestre mennek. Itt mindig találtak valamilyen újdonságot és különlegeset. Amikor pedig távoztak a boltból, az arcukon elégedett mosoly játszott, akár nagy, akár kisebb volt az átkötözött csomag, amelyet büszkén magukkal vittek. Eljöttek, álmélkodtak, megkóstoltak, megszagoltak ezt-azt, a tekintetük bejárta a pazar módon bemutatott, gazdag kínálatot az ismert és a ritka, vagy éppen egészen új termékekből, amelyeket máshol még soha nem is láttak vagy ízleltek. Ha valamilyen egzotikus étel vagy ital jelent meg a városban, nem fért kétség hozzá, hogy a Dallmayrnál kapható. Az emberek recepteket és főzés közben vagy vendégként egy ünnepi asztalnál szerzett tapasztalatokat osztottak meg egymással. Mindenki szeretett részletesen beszámolni az élményeiről, ha valami finomat evett és mennyei italt ivott. Hogy milyen mártással, milyen körettel, hányadik fogásként, milyen tálakon és tányérokon szolgálták fel, és milyen bort adtak hozzá. Nem csak a megrögzött ínyencek beszélték meg Theresével a halleves elkészítésének legjobb módját, vagy azt, miként éri el, hogy a hét piskótaréteges hercegérsek tortája és a töltelékei nem lesznek túlságosan édesek.

Therese a születésnapjára csak annyit kívánt, hogy egyedül és nyugodtan megihassa a reggeli kávéját, legfőképpen még azelőtt, hogy a hőség elárasztaná a várost. Többre nem vágyott. Nagy ünnepség már csak azért sem jöhet szóba, mert a menye a Vöröskereszt kórházban fekszik. Sonia második terhessége nem olyan problémamentes, mint az első volt. Az orvosok fekvést javasoltak neki, és ők mind aggódnak érte. Hermann sokszor bemegy hozzá, és a kis Johann is elkíséri. A kisfiú mindig visz valamit az édesanyjának a boltból: pralinét, egy kevés mortadellát, amelyet Sonia nagyon szeret, kis doboz levendulás francia bonbont vagy mandarint. Johann igazi kincs. Ő Therese első unokája. Ha rá gondolt, megmelegedett a szíve. Az viszont, hogy Hermann most gyakran kiesik a munkából, nehéz ügy, Theresének nagy szüksége lenne rá. Rosának remélhetőleg már volt ideje arra, hogy elküldje a táviratát Paulnak, és az üzenetével sikerül elérnie, hogy a kisebbik fia hazajöjjön. Itthon most valóban minden segítő kézre szükség van.

Therese megitta az utolsó korty finom reggeli kávéját, és összehajtotta az újságot. Miután felállt, lesimította az antracitszürke pamutszoknyáját. Hozzá lyukhímzéses fehér blúzt viselt, a gallérján elefántcsont brossal. A folyosón gyors pillantást vetett a tükörbe, hogy nem túl szoros-e a kontya. Bátran kitépett egy ősz hajszálat, amely a halántékán kunkorodott, azokat azonban, amelyek diszkrétebben vegyültek a sötét hajába, már megtanulta elfogadni. Végül is teljes életre tekinthet vissza. A családjára és az üzletre egyaránt büszke lehet. Még egyszer lesimította a szoknyáját, és közben a kezét nézte. Csecsemőket ringatott vele, könnyeket törölt le, arcokat simogatott. Ezzel a kézzel ápolta Antont az utolsó heteiben, nyitotta ki reggelente az üzletet és üdvözölte a törzsvásárlóit. A keze munkájából élt, és ma is abból él. Sokra vitte, mégsem érzi úgy, hogy nyugalomba kellene vonulnia, és átadnia a gyerekeinek a kormányrudat. Még sok terve van, nagy dolgokat akar véghez vinni, mielőtt valamikor kivonul az üzletből. Nem hagyja nyugodni, hogy Hermann most kiesik, Paul még mindig Wiesbadenben van, és ráadásul a menyéért is aggódik. Ennek meg kell változnia, különben elvész a mindennapi feladatokban, nem marad ideje, ereje a stratégiai gondolkodásra és tervezésre. Pedig azt tartja az egyik legnagyobb erősségének.

Semmi ünneplés. Therese ezt mindenkinek a lelkére kötötte. Mégsem lepődött meg igazán, amikor a lépcsőn lement az üzletbe, és meglátta, hogy a márvány szökőkútban víz helyett egy nagy csokor van. Egy falusi kertben frissen szedhették hozzá a rózsaszínű és fehér lángvirágokat, a mályvarózsákat a világostól a sötétliláig, a sárga és narancsszínű dáliákat. Olyan, mint egy hálaadási csokor, és ez nagyon jól illik egy születésnaphoz, amely már közel van a hatvanadikhoz, állapította meg magában Therese.

Korbinian egy tálcán gyöngyöző pezsgővel teli poharakat hozott be. Therese biztos volt benne, hogy ha még náluk lenne Ludwig, az a tanonc, aki neki leginkább a szívéhez nőtt, most saját készítésű pralinékat tálalna fel. Rosa, a könyvelő, mintha olvasott volna Therese gondolataiban, és még egy tálcát hozott két doboz pralinéval a Maison Planès cukrászdából. Egy kis kártya is volt hozzá, amelyen az állt:

Boldog születésnapot kíván Önnek, Főnökasszony, Ludwig Loibl cukrász Bayonne-ból.

– A mi Ludwigunk cukrász! Mindig is tudtam, hogy még sokra viszi – mondta Therese meghatottan.

A négyszögletes doboz – a felirata szerint Coffre No 1 – két sor kocka alakú, valamivel magasabb, mint széles pralinét rejtett. Kettesével fehér tejcsokoládéval, illetve majdnem fekete étcsokoládéval vonták be őket. Pralinés noisettes torréfiées du Piémont volt a remekművek neve. Kimondani Therese nem tudta, de annyit értett franciául, hogy tudja, piemonti pörkölt mogyorós pralinékról lehet szó. A mogyorókat nem apróra vágták, hanem finomra reszelték és megpirították. Ettől ropogósak lettek, a felszínük pedig hullámos, mint az Atlanti-óceán, amikor fúj a szél. A másik, valamivel magasabb doboz barackszínű selyempapírba volt csomagolva, és három sorban macaronok sorakoztak benne kellemes színekben, a fehértől a sárgán, narancssárgán és pasztellzöldön át a sötétvörösig.

Úgy tűnt, hogy Antonnak és Theresének érdemes volt sok munkát fektetnie a tanoncuk képzésébe. Kiváló cukrász lett, és nem felejtette el a Dallmayr-családját. Éppen ellenkezőleg.

– Koccintunk, Randlkofer asszony? – kérdezte Korbinian. – Vagy meg akarja várni, hogy az utolsó buborék is kiszökjön a pezsgőspoharakból?

Therese elmosolyodott.

– A legengedetlenebb és mégis legkiválóbb alkalmazottakra egész Münchenben! Nem azt mondtam, hogy ne legyen ünneplés?

– Hogy őszinte legyek, ez nem is az – morogta Korbinian. – Legalábbis nem igazi. Csak itt ülünk az ínyencek édenkertjében, és mindenkinek egy pohár pezsgő, meg legfeljebb egy szem praliné jut, ha nem számoltam el magam.

– Korbinian, Korbinian, te vén morgó medve! – mondta Therese megrovón. – Amikor végre világra jön a második unokám, olyan ünneplés csapunk, hogy leszakad a mennyezet.

– Megígéri, főnökasszony?

– Megígérem. Most pedig menjetek vissza dolgozni! És ha marad a pralinéból, majd kapnak belőle kóstolónak a legjobb vevőink is.

– A jó franciából Ludwigtól? – kérdezte Korbinian hitetlenkedőn.

Azonnal megnyugodott azonban, miután a dobozokba pillantott: két-három morzsánál több már nem volt bennük.

Később, amikor Therese szakított magának fél órát arra, hogy rendet rakjon az íróasztalán, a kezébe akadt a jóbarátja, Michael von Poschinger levele. Furcsa, hogy éppen most bukkan rá. A levél a férje halála utáni legkeserűbb óráit juttatta az eszébe. A szakadék szélén állt akkor, és nem sok hiányzott ahhoz, hogy megfosszák a bolttól, mielőtt még egyetlen döntést is meghozott volna. Örökös ellenfele, Max, a sógora ellene fordította a bankot, és kis híján elérte a célját, hogy kiűzze őt a Dallmayrból, és betegye az egyik lábát, vagy mindjárt mindkettőt az üzletbe. Sikerrel is járt volna, ha Michael von Poschinger, Therese jóbarátja és támogatója nem sietett volna a segítségére kamatmentes kölcsönnel, amelyből törleszteni tudta a Vereisnbanktól felvett hitelt. Sikerült kihúznia a fejét a hurokból, és azóta résen van.

Annál a fontos ügynél akkor ő győzött a sógorával szemben, de nem áltatta magát azzal, hogy Max fel fogja adni. A mérkőzésükben ő vezet egy nullra, de nem pihenhet a babérjain. Az előny, amelyet szerzett, nem fogja elbátortalanítani a sógorát, éppen hogy a hátránya leküzdésére sarkallja majd.

– Paul jelentkezett már? – dugta be Therese a fejét Rosa Schatzberger irodájába.

– Még nem, de a táviratot biztosan hamarosan kézbesítik neki. Szólok Önnek, ha telefonál. Végül is senki sem halt meg. Szerencsére – tette hozzá Rosa a saját tapintatlanságán megütközve.

– Halálesetnek kell történnie ahhoz, hogy a gyerekek jelentkezzenek idehaza?

Therese egyre türelmetlenebb lett. A terveihez szüksége van a gyerekei segítségére. Helyesebben a fiaiéra, mert Elsa közölte vele, hogy rá semmiképpen sem számíthat a családi vállalkozásban. Teljesen lefoglalja a svájci „karrierje”. Münchenben legfeljebb tanárnak vagy nevelőnőnek tanulhatott volna, de azok a lehetőségek nem vonzották. Az üzlet soha nem érdekelte különösebben, és alighanem az édesanyja közeléből is el akart kerülni. Talán azért, mert anya és lánya nagyon hasonlók? Meglehet, ez volt az oka annak, hogy Therese a lányától elfogadta azt, amibe a fiainál soha nem ment volna bele. Ha Elsa még férjet is talál Svájcban, valószínűleg végleg ott marad. Egyelőre azonban még senki sincs kilátásban, Therese legalábbis nem tudott erről.

Megszólalt a telefon, és Rosa felvette.

– Paul az? – kérdezte Therese.

Rosa megrázta a fejét, és befogta a kagylót.

– Rendelés – suttogta. – Igenis, kereskedelmi tanácsosné asszony – mondta aztán a hívónak.

Therese csalódottan elhagyta az irodát. Ha Paul délig nem jelentkezik, felhívja a munkahelyét.

– Miért szólítasz kereskedelmi tanácsosné asszonynak? – kérdezte Paul a wiesbadeni posta telefonfülkéjében.

A lábát az üvegajtó közé tette, hogy elviselhetőbbé tegye a fülke falaiba beívódott izzadságszagot. A szűk helyen egyébként is rettenetesen meleg és fülledt volt a levegő.

– Mert édesanyád éppen az ajtóban állt, és rólad kérdezett. És mert a táviratos postáson keresztül megkaptam a válaszodat, hogy a mamád semmiképpen se telefonáljon a munkahelyedre. Ezért úgy gondoltam, hogy inkább nem adom át neki a kagylót. Jól tettem?

– Köszönöm, Rosa.

– Mi bajod van? Benyeltél valamilyen kórt? – Paul még jobban kitámasztotta a fülke ajtaját. Fullasztó meleg volt. – Itt vagy még? – kérdezte Rosa aggodalmasan.

– Igen, igen. Elmennél Hermannért?

Rosa volt a Dallmayr esze, Paul azonban inkább a bátyjának akart meggyónni. Akkor a családban marad.

– Ő a kórházban van a feleségénél.

– Miért, mi történt?

Paulnak lelkifurdalása támadt. Annyira el volt foglalva önmagával és a saját gondjaival, hogy jó ideje azt sem tudta, mi történik a családjával Münchenben.

– Az orvosok szerint Soniának óvatosnak kell lennie a baba miatt, és egy időre kórházba utalták. Feküdnie kell, hogy a gyerek ne jöjjön túl korán világra.

– Ó! És Hermann is ott van Soniával?

– Nem, nincs, de mindennap meglátogatja a kis Johann-nal.

Hermann-nak akkor most más gondja van – gondolta Paul. Hívja fel Elsát Svájcban? Vagy Balbinát a Boden-tónál?

– Paul? Nem foglalhatjuk le a cég vonalát a végtelenségig – folytatta Rosa. – Mondd el végre, miért nem telefonálhat édesanyád a munkahelyedre!

– Várj egy kicsit! – Paul elengedte a kagylót, lelógatta a zsinóron, és feltépte a fülke ajtaját. Kibújt a zakójából, kigombolta az ingén a legfelső gombot, és a tenyerével letörölte az izzadságot a homlokáról. Ez a hőség mintha ízelítő lenne a börtönből. A gondolatra összerezzent. – A cégnél éppen nagy probléma adódott – mondta, miután visszahúzta a kagylót –, és a főnököm kész idegroncs. Nem lenne értelme, hogy Anya most beszéljen vele.

– Miket hordasz össze? A bolondját járatod velem, Paul?

– Nem. Hogy jut ez egyáltalán eszedbe?

– Valami nincs rendben nálad. Elemi iskolás korod óta ismerlek, és úgy gondolom, hogy éppen rá akarsz szedni. Ehhez még látnom sem kell téged, elég, ha csak hallak.

– Ez szamárság, Rosa. Csak képzelődsz.

– És mi köze hozzád annak a problémának a cégnél?

– Semmi, csak most egyszerűen nem lenne jó, ha Anya odatelefonálna.

– De mit mondjak neki? Ezt nem fogja elhinni. Ugyanolyan kevéssé, mint én.

– Akkor… – Paul elakadt. – Találj ki valami hihetőbbet! Kérlek, Rosa.

– Neked aztán van vér a pucádban! Jól van, azt fogom mondani, hogy megbetegedtél, és majd jelentkezel, ha meggyógyultál.

– Köszönöm.

– Paul, ha bajba kerültél…

– Nem, nem, minden rendben. Majd még hívlak.

Paul kiviharzott a forró fülkéből. Kívülről a perzselő nap égette, belül a szégyen, mert hazudott Rosának. Ilyen lehet a purgatóriumban…

– Könnyített már magán Schorsch? – kérdezte Max Randlkofer a tanoncától, de az csak értetlenül bambult rá. – Az érdekel, hogy elvégezte-e a dolgát.

– Vagy úgy! Megvolt – felelte a tanonc.

Neki kellett sétálni vinnie Schorschot a Herzog Wilhelm utcai parkba. Max nem bánta, hogy Mitzi, a barátnője, mielőtt fürdőkúrára utazott Bad Reichenhallba, Schorschot nála hagyta. Szívesen mutatkozott a rövidszőrű tacskóval, Münchenben sokan tartottak hasonló kutyát. Max úgy találta, Schorsch illik az ő elegáns, ugyanakkor hazafias megjelenéséhez. Azt azonban természetesen rangon alulinak tartotta, hogy a kutya mellette végezze el a dolgát. Schorschban inkább divatkelléket látott, mint a tiszta cipőben vagy egy elefántcsont markolatú, esztergált sétapálcában.

Késő délelőtt Max kisebb sétát szokott tenni a Neuhauser és a Kaufinger utcán a Marien térig, onnan pedig Viktualienmarktig. Schorschot olyankor magával vitte. A kofák a standokon és a bódékban imádták a kutyát, és finomságokkal kényeztették. Max rendszerint egy adag nürnbergi sült kolbászt vett magának káposztával és közepesen erős mustárral, beült vele az egyik sörkertbe, rendelt hozzá egy korsó sört, és a napon süttette magát. Máshol májas hurkát evett volna, a Viktualienmarkton azonban a híres nürnbergi sült kolbásznak kellett lennie a Szentlélek-templom melletti standról. Amikor arra járt Antonia, egy csinos, bögyös-faros fehércseléd, a fémnyársról, amelyen a péksüteményeket kínálta, Max elégedetten lehúzott magának egy perecet.