Agatha Christie Mallowan: Come, Tell Me How You Live

© 1946, John Mallowan and Peter Mallowan.

All rights reserved.

Agatha Christie®, the Agatha Christie Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította

Borbás Mária

A verseket fordította

N. Kiss Zsuzsa

Hungarian translation © Borbás Mária, N. Kiss Zsuzsa, 1994

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Szeretettel ajánlom ezt a csapongó krónikát
férjemnek, Max Mallowannek,
az ezredesnek, Hupának, Macnek és Guilfordnak

Max Mallowan, Agatha Christie és Leonard Woolley Al-Minában

BEVEZETÉS

Némelyik könyv olvasásakor az ember magában szüntelenül mosolyog, sőt – olykor-olykor azon kapja magát, hogy felkacag. Ilyen könyv az Így éltünk Mezopotámiában is – olvasása pedig tiszta gyönyörűség.

1930-ban történt, hogy a jó szerencse összehozta Max Mallowant, a fiatal régészt egy akkor már igen ismert írónővel: Agatha Christie-vel. Christie Bagdadban ismerkedett meg a Woolley házaspárral, Leonarddal és Katherine-nel, és elfogadta meghívásukat Urba, ahol már több szezon óta folytattak ásatást. Amikor Agatha hazautazott, kísérőül melléje adták fiatal munkatársukat, Max Mallowant, hogy útközben mutassa meg a látnivalókat. Ha már a véletlen ilyen kellemesen összehozta őket, nem sokat teketóriáztak: még véget sem ért az esztendő, összeházasodtak, és így kezdődött közös életük e hosszú, boldog és kreatív szakasza.

Agatha egy pillanatig sem érezte, hogy hírneve akadályozhatná benne, hogy részt vegyen férje munkájában. Kezdettől fogva tevékeny részt kért Maxnek Irakban és Szíriában folytatott ásatásaiból, hősiesen állt minden kényelmetlenséget, és meglátta a régészélet hányattatásainak humoros oldalát. Régi ismerősei, akiknek fogalmuk sem volt róla, milyen az élet a messze földön folytatott ásatásokon, rendre kérdezgették, hogyan is éltek Mezopotámiában – ő pedig elhatározta, hogy kérdéseikre egy könnyed könyvben felel meg.

Még a második világháború előtt kezdett hozzá az Így éltünk Mezopotámiában megírásához, s ha a háborúban végzett munkájának négy évére félretette is, a könyv mind szellemét, mind tartalmát tekintve a harmincas évek terméke. Agatha kiegyensúlyozott, jól nevelt polgárasszony lévén nem tulajdonított nagyobb jelentőséget az emberi lét tragédiáinak sem, mint a komédiának és az örömöknek. És akkoriban a Közép-Keleten folytatott archeológiai munkát még nem terhelte túl a tudomány, sem a laboratóriumi technika. Abban a világban az ember a londoni Victoria pályaudvaron beszállt egy pöfögő mozdony húzta kényelmes, kellemes vonat pullmankocsijába, zsebkendőjét lobogtatva elbúcsúzott összesereglett rokonaitól, Calais-ban felszállt az Isztambulba tartó Orient expresszre, és szépen megérkezett Szíriába, ahol, hála a franciáknak, példás rend, remek koszt és mindenre kiterjedő ásatási engedély várta. Sőt mi több – Agatha éppoly gátlástalanul tréfálkozhatott az ásatáson dolgozó arabok, kurdok, örmények, törökök és jezidi ördögimádók rovására, ahogyan az oxfordi diplomások sem vették rossz néven, ha rajtuk csattant a tréfa. De éppen úgy megkapta a magáét Max, sőt, maga Agatha is…

A szerző „aprómunkának” minősíti könyvét, amely „a mindennapi teendők, események könnyed krónikája”. Valójában olyan ügyes kézzel dolgozta össze az öt különböző ásatási periódus eseményeit, hogy a varrások sehol sem látszanak rajta. Az első szezon 1934 végén kezdődött, amikor az expedíció az ősi városhalmokat, másnéven telleket mérte fel, Szíria északi részén, a Hábúr folyó partjain. Céljuk az volt, hogy megállapítsák, hol lenne a legérdemesebb hozzáfogni az ásáshoz.

Max kitűnő ítélőképességét dicséri, hogy a megvizsgált ötven tell közül Ságir Bázárt és Birákot szemelte ki – amikor ugyanis a következő négy szezon során itt folytattak ásatást, mindkét lelőhely jelentősen bővítette az ókori Mezopotámiáról szerzett ismereteinket. Agatha pedig igen nagy önfegyelemről tett tanúságot: könyvét nem terheli túl archeológiai részletekkel, hogy az olvasmány mindvégig könnyed és kellemes maradjon.

A kezdetleges körülmények között, a különféle kultúrák ütközőpontjain a mindennapi cselekedetek és történések is annyira különlegesek, hogy tökéletesen lekötik az olvasó figyelmét: rengeteg gondot okoztak az emberek és a gépek egyaránt, hát még az egerek, a denevérek, a pókok, a bolhák, meg a „hasmarsot” előidéző kórokozók! Agatha bűbájos humorral adja elő az epizódokat, könyvének érdeme azonban nem csak ebben rejlik. A bűnügyi regényeiből ismert remek jellemábrázoló készséggel állítja elénk az expedíciók során megismert különösnél különösebb alakokat.

Agatha szerénységében alig említi, milyen fontos szerepet játszott az expedíció gyakorlati munkájában. Futólag jegyzi meg, micsoda küzdelembe került, míg sötétkamra nélkül sikerült előhívnia a fényképeket, megfelelő körülmények híján névcédulával ellátnia a leleteket – de még ez sem minden. Amikor idővel olyan szerencsés voltam, hogy egy hetet tölthettem Mallowanéknél Moszul mellett, Nimrudban, meglepve tapasztaltam, milyen hősies munkával teremt rendet Agatha a házban, és varázsolja az asztalra a pompás ételeket. Minden egyes szezon kezdetén visszavonult kis szobájába, hogy írjon, mihelyt azonban az ásatás egyre több munkát követelt, félretette a maga dolgát, és minden energiáját a leleteknek szentelte. Hajnalban kelt, elkísérte Maxet szemleútján, katalogizált, cédulázott, és ottlétemkor éppen a Sulmánu-Asarédu erődből felszínre bukkant, finom mívű elefántcsont tárgyakat tisztogatta. Ma is látom magam előtt, amint szemügyre veszi a faragványokat: kezében a porolásra emelt ecset, fejét félrehajtja, és elégedetten mosolyog az elvégzett munka láttán.

Ha erre a pillanatra gondolok, egyre erősödik bennem a meggyőződés, hogy Agatha Christie rengeteg időt áldozott ugyan a régészetre, de lélekben mégis független maradt tőle. Élvezte a messze földön folytatott régészéletet, és könyveiben nem egy részletét fel is használta. Alaposan megismerkedett a témával, de sohasem merült el benne – boldogan nézte mint külső szemlélő.

Az Így éltünk Mezopotámiában lapjain átüt, milyen gyönyörűségét lelte Agatha az ottani vad tájban, az ott élő emberekben. Gondoljunk például arra a jelenetre, amikor Max meg ő egy kis tűzhányó peremén ülve, virágok között költik el ebédjüket. „Csodálatos ez a mélységes béke. Elborít a boldogság, s ráébredek: mennyire szeretem ezt az országot, mennyire teljes és boldogító ez az élet…” Könyvének rövid zárszavában pedig, felidézve a háborús esztendők előtti legszebb emlékeit a Hábúr partjáról, kijelenti: „Ennek az egyszerű beszámolónak a megírása nem robot volt, hanem tiszta élvezet.” És ez kétségtelenül így igaz, mert ha a mindennapi események némelyike fájdalmas vagy fonák is, azt is belső sugárzás hatja át. Ezért van az, amit a bevezetés elején mondtam, hogy ezt a könyvet olvasni: tiszta gyönyörűség.

Jacquetta Hawkes

1983

EGY TELLNEK TETEJÉN

(Lewis Carroll bocsánatát kérve)

Az esetet, ha hallanák,

Rendre elmondom én:

Leltem egy ifjú koponyát

Egy tellnek tetején.

„Ki ön?” tudakoltam legott.

„És mi járatba van?”

Válasza mint vér könyvlapot

Öntözte meg agyam.

Így szólt: „Vén csetresz kell nekem,

Az őskorból való,

Ilyesmit aztán végtelen

Felméricskélni jó,

Majd (mint önnél) szó szót követ,

Csak tudományosabb

S kétszerte terjedelmesebb

A bősz vitairat!”

De nekem terven járt eszem,

Milliomost ölök,

S jégre kerül-e a tetem

Vagy furgonban görög.

Kapkodván hát a válaszért

S kicsinyég reszketeg

Kiáltottam: „Ön hogyan él,

Mikor, hol és minek?”

Derűs, szelíd válasza ez:

„Nekem mind hihetőbb,

Akkor volt élni érdemes,

Ötezer év előtt!

A Kr. u.-ból forduljon át,

Megszokja, semmi vész,

Ha kettesben ásunk tovább,

Többé vissza se néz!”

De nekem teán járt eszem,

Arzént belé, de hogy?

A messzi Kr. e. idegen,

Megemészteni sok.

Felsóhajtottam, mire kér

Ez ifjú oly derék…

S kiáltottam: „Ön hogyan él,

S mit művel voltaképp?”

Így szólt: „Gyűjtöm a kacatot,

Amit más odahagy,

Kartoték lesz mellé s fotók,

S megy haza a csomag.

Nem dőlnek érte aranyak,

Rézért sem eladó:

Múzeumleltári darab,

Polcra sorolni jó.

Vagy őskori pajzán szobor-

Amulett a lelet:

Nem bírtak, annyit igazol,

A vérükkel ezek!

Amúgy pompás szórakozás;

Nem dús a pályabér,

De a régész korral se vás

És százhúszig elél!”

Ekkor mint buzgó hallgató

Kaptam sugallatot:

Hullát, ne légyen porfogó,

Sós vízben forralok.

Hálálkodtam, hasznomra volt

A bölcs szakértelem;

Közöltem, markába csapok

És elígérkezem.

S ha mai napság savhoz ért

(Véletlen) a kezem,

Ha edény csördül, amiért

(Mint sulykot) elvetem,

Ha folyót látok, s neszelek

Messzi sikolyra én,

Sóhaj feszíti keblemet,

Az ifjú főt idézve meg.

Ki halk szavú volt s réveteg,

Ki messzi múltba révedett,

Ki bezsebelt cserepeket,

Ki tudósan értekezett,

S hosszú szókra taníta meg,

Míg parázsló tekintetet

Az anyaföldre szegezett,

Bizonyítva érdekemet,

Szükséges némely ismeret,

Mit, ha ásunk, fellelhetek

Egy tellnek tetején!

ELŐSZÓ

Ez a könyv – válasz. Válasz egy kérdésre, amelyet gyakran feltesznek nekem.

– Szóval Szíriában ástok? Igen? Na, akkor mesélj már róla! Mondd: hogy éltek Szíriában? Sátorban laktok? – És így tovább, és így tovább.

A legtöbb embert persze egyáltalán nem érdekli a dolog. Ez csak amolyan társalgási fordulat. De azért időnként akad egy-két ember, akit valóban érdekel.

És a régészet is valahogy ilyenformán faggatja a múltat: „Hát hogyan is éltetek akkoriban?”

Mi pedig – csákánnyal, ásóval, kosarakkal – rábukkanunk a válaszra:

„Ezek voltak a főzőedényeink.” „Ebben a hatalmas silóban tároltuk a gabonát.” „Ezekkel a csonttűkkel varrtuk a ruhánkat.” „Ez volt a házunk – itt a fürdőszobánk, ez meg itt a csatornarendszerünk.” „Nézzétek: ebben a kancsóban tartja a lányom a hozományul kapott arany ékszereit.” „Ebben a kis tégelyben van az arcfestékem.” „Ezek? Ó, ezek egészen közönséges főzőedények. Százával bukkanhattok ilyenekre. A sarki fazekasnál szerezzük be. Ti a Woolworthnál, azt mondod? A ti időtökben úgy hívják a fazekast?”

Időnként akad egy-egy királyi palota, néha egy szentély, és még annál is sokkal ritkábban egy királyi temetkezőhely. Ezek mind látványos leletek. Az újságok címoldalon adják hírül, ha ilyesmire bukkanunk, a híradó is hozza, tudományos előadások szólnak róla – egyszóval bekerül a köztudatba. Én mégis azt hiszem, ha valaki ásatással foglalkozik, a mindennapi élet érdekli igazán: hogy miként élt a fazekas, a földműves, a szerszámkészítő, a pecsétek és talizmánok mestere – sőt, a hentes, a pék meg a gyertyaöntő.

Még egy figyelmeztető mondat, későbbi félreértések elkerülése végett: ez nem tudományos munka. Nem világít rá a régészet rejtelmeire, csodálatos tájleírások sincsenek benne, széles ívben elkerüli a gazdasági problémák taglalását, nem tér ki a faji kérdésekre, de még a történelemre sem.

Aprómunka ez a könyv – a mindennapi teendők, események könnyed krónikája.

ELSŐ FEJEZET Indulunk Szíriába

Még néhány hét, és indulunk Szíriába!

Ha az ember meleg éghajlatra készül, és ehhez ősszel vagy télen kell bevásárolnia, lehetnek nehézségei. Abban reménykedett, hogy a tavalyi nyári ruhák „megteszik” – ám optimizmusa alaptalannak bizonyul. Először is azt észleli, hogy – akárcsak a tisztító papírján – valamennyi „folt., pecs., szak.”. (A tetejébe pedig össz., kif. és div. m. – vagyis összement, kifakult és divatjamúlt.) Arról nem is beszélve – pedig, ó jaj, sajnos muszáj beszélni róla –, hogy minden, de minden: SZŰK!

Irány tehát az áruház! Ahol:

– Ilyenkor természetesen nincs igény nyári holmira, nagysád! De ajánlhatok aranyos kiskosztümöket sötétebb színekben. XL méretet is tartunk!

Ó, az a gyűlöletes XL! Szégyen, gyalázat, hogy az ember az XL skatulyába tartozik! Hát még, hogy ez már első pillantásra lerí róla!

(Igaz, akadnak jobb napok, amikor hosszú, egyenes fekete kabátban, nagy szőrmegallérral állunk az eladónő elé, aki biztatóan csiripel:

– Nagysádnak nyilván L a mérete!)

Nézem az itt-ott indokolatlan kis szőrmepamacsokkal pettyezett aranyos kiskosztümöket a rakott szoknyájukkal, és szomorúan elmagyarázom, hogy én tulajdonképpen mosható selyem- vagy pamutholmit keresek.

– Próbálja meg talán, nagysád, útiöltözék-osztályunk hajóútrészlegét!

Nagysád megpróbálja útiöltözék-osztályunk hajóútrészlegét. Nem fűz hozzá túlzott reményeket. A hajóutat még manapság is romantikus elképzelések felhője veszi körül. Hajóútra ugyebár lenge leánykák indulnak – mind karcsú, mind fiatal, mind gyűrhetetlen vászonpantallót visel, amely bokában lobog, fenékben olyan szűk, hogy félő: menten szétreped. Lenge leánykák hordják a bájos strandöltözékeket is. Lenge leánykák részére kreáltak a divattervezők – és tartanak az áruházak – tizennyolcféle sortot!

Hajóútrészlegünk légies őrangyala hűvösen végigmér.

– Sajnos, nagysád, extra méretet nem tartunk! (Sérti még a feltevés is: hajóút és extra méret! Hol itt a romantika?)

A sötétségben már csak egyetlen reménysugár csillan: trópusi osztályunk!

Trópusi osztályunkon, amerre a szem ellát: trópusi sisakok. Barna trópusi sisakok, fehér trópusi sisakok, különleges trópusi sisakok. Valamivel odébb, minthogy a trópusok komolyságához képest frivol árnyalatot jelentenek, női trópusi kalapok sorakoznak széles karimájú kivitelben, vidám árnyalatokban: rózsaszín, kék, sárga, mint megannyi egzotikus virág. Van ott még egy életnagyságú faló, valamint lovaglónadrágok széles választéka.

És – mit látnak szemeim?! Íme, a Világbirodalom-építő Asszonya számára tervezett kollekció! Santung! Egyszerű szabású santungkosztümök – itt nincs semmi leányos cicoma, épp úgy jöhetnek löttyedt bájak, mint érett idomok. Karomon különféle fazonokkal és méretekkel bevonulok egy próbafülkébe, ahonnan néhány perc múlva hamisítatlan gyarmati memszahibkéntbukkanok elő.

Ha vannak is aggályaim, elfojtom őket. Az öltözék végtére is hűvös és praktikus – és még bele is férek!

Figyelmem ezután az alkalmatos fejfedő felé fordul. Minthogy azonban az évnek ebben a szakában alkalmatos fejfedő nem terem, kénytelen vagyok csináltatni egyet. Márpedig ezt kimondani könnyebb, mint megvalósítani.

Ami nekem kell, amihez ragaszkodom, és amit minden valószínűség szerint sehol sem fogok megkapni, az egy megfelelő méretű filckalap – akkora, hogy rámenjen a fejemre. Ilyen kalapot viselt az ember húsz évvel ezelőtt, amikor levitte sétálni a kutyát, vagy játszott egy parti golfot. Manapság azonban, fájdalom, megannyi huncut apróság a módi, amit az ember a fél fülére biggyeszt, a szemébe húz vagy a tarkójára tol, ahogy a divat pillanatnyi szeszélye diktálja. Vagy pedig ott a méteres karimájú trópusi egzotikum. Arany középút nincs.

Türelmesen elmagyarázom, mi a vágyam: kalapom teteje olyan legyen, mint a fent említett trópusi viseleté, a karimája viszont negyedakkora.

– De hiszen a karima arra való, nagysád, hogy védjen a naptól!

– Igen, csakhogy ahová én megyek, ott szinte mindig orkánszerű szél fúj, és a széles karimájú kalap egy percig se maradna meg a fejemen.

– Tehetünk rá gumipántot – ajánlja ő készségesen.

– Olyan kalapot szeretnék, aminek a karimája pontosan olyan széles, mint ezé itt, a fejemen.

– Értem, nagysád. És lapos legyen a teteje.

– Ne legyen lapos a teteje! Azt akarom, hogy a kalap a fejemen maradjon, szélben, esőben és napsütésben is!

Diadal! Kiválasztjuk a színt – a legmodernebb árnyalatok közül, amelyeknek olyan cuki a neve: rozsdaszín, iszapszín, porszín, patkányszín és a többi.

Néhány apróbb beszerzés következik, amelyekről előre tudom, hogy feleslegesek, vagy problémát okoznak. Például a cipzárral csukódó útitáska. Életünket manapság a könyörtelen Cipzár uralja és kuszálja össze. Cipzár a blúzon, elöl, cipzár a szoknyán, hátul, cipzár a síruhán, mindenütt. Még a „kis délutáni ruha” is csupa-csupa cipzár, csak úgy, a móka kedvéért.

Vajon miért? Hisz nincs halálosabb, mint a Cipzár, Amely Bosszút Esküszik Ellened! Sokkal komiszabb kalamajkát okoz, mint bármely közönséges gomb, csat, kallantyú vagy kapocs!

A cipzár hajnalán anyám, akit elbűvölt ez az élvezetes újdonság, elöl cipzáras fűzőt csináltatott. Kimondhatatlanul keserves következményekkel! Nem csak a cipzár felhúzása bizonyult gyötrelmes kínszenvedésnek – de ráadásul soha többé nem lehetett kinyitni! Csak sebészi beavatkozás révén lehetett megszabadulni tőle. És hála anyám viktoriánus szemérmetességének, nagyon úgy látszott, hogy hátralevő éveit a fűző rabságában fogja leélni, mint holmi kalodába zárt középkori fehérnép.

Én tehát mindig némi gyanakvással szemléltem a cipzárt. Ám történetesen minden útitáska cipzárral csukódik!

– A hagyományos zár már kiment a divatból, nagysád – vet rám szánakozó pillantást az eladó. – Tessék nézni, milyen egyszerűen működik ez a villámzár! – teszi hozzá biztatóan.

Egyszerűnek valóban egyszerű. Csakhogy, gondolom magamban, a táska pillanatnyilag üres!

– Hát jó – sóhajtok. – Haladjunk a korral…

És elfojtva baljós előérzeteimet, megveszem a táskát.

Immáron büszkén magaménak tudhatok egy cipzárral záródó útitáskát, a Világbirodalom-építő Asszonyának kosztümjét, valamint egy – remélhetőleg – megfelelő kalapot.

Ezzel azonban még korántsem értem teendőim végére.

Átballagok a papír-írószer osztályra. Veszek néhány töltőtollat, majd a biztonság kedvéért egy marék golyóstollat – tapasztalatom szerint ugyanis az a töltőtoll, amely Angliában példás magatartást tanúsít, sivatagi környezetbe kerülve menten úgy érzi, sztrájkba léphet, s ennek jegyében vagy telefröcsköli tintával arcomat, ruhámat, jegyzetfüzetemet és bármit, ami csak lőtávolságon belül van, vagy egyszerűen megtagadja a szolgálatot, és láthatatlanul kapar a papíron. Vásárolok továbbá szerényen két ceruzát. A ceruzának szerencsére kiegyensúlyozott a kedélye, és hajlamos ugyan arra, hogy nyomtalanul eltűnjön, de ennek megvan az ellenszere. Végtére is mi a haszna egy építésznek a társaságban, ha nem az, hogy ceruzát kérjen tőle kölcsön az ember?

Soron következő beszerzésem: négy darab karóra. A sivatag nem kegyes az órákhoz. Néhány ott töltött hét elteltével az óra megelégeli a rendszeres munkát. Az idő, gondolja magában, relatív fogalom. Ezek után pedig vagy meg-megáll napjában nyolcszor-kilencszer, esetenként úgy húsz percre, vagy nekiiramodik, és száguld, mint az őrült. Olykor variálja a két módszert. A végén pedig végérvényesen megáll. Az ember ilyenkor előveszi a második karórát, és így tovább. Készenlétben tartok továbbá két darab négy shilling hat pennys órát azokra az esetekre, amikor a férjem így szól hozzám: – Add kölcsön az órádat, légy szíves, szeretném odaadni a munkavezetőnek!

Arab munkavezetőink, bármennyire kitűnő férfiak, kissé kemény kézzel bánnak mindennemű óraféleséggel. Egyáltalán: nehezükre esik megállapítani, mennyi is az idő. Olykor látni, amint komoly arccal tartanak egy jókora zsebórát, fejjel lefelé, és kínosan koncentrálva próbálják megfejteni, mit mutat. Ami pedig az óra felhúzását illeti – nos, azt akkora energiával csinálják, hogy rúgó legyen a talpán, amelyik bele nem törik!

Megesik hát, hogy a szezon végére az expedíció teljes személyzetének nem marad egyetlen ép órája sem. Két négy shilling hat pennys órám arra szolgál, hogy halogassa ennek a sorsszerű pillanatnak a bekövetkeztét.

Csomagolás!

A csomagolás tekintetében többféle elmélet létezik. Van, aki egy-két héttel az utazás előtt elkezd csomagolni. Van, aki indulás előtt fél órával dob be néhány holmit a bőröndjébe. És van gondos csomagoló, aki minden egyes darabot selyempapírba burkol. Mások megvetik a selyempapírt, ötletszerűen hányják be holmijukat a bőröndbe, és sorsára bízzák. Némelyik csomagoló jóformán mindent otthon felejt, amire szüksége lenne. És van, aki irdatlan mennyiségű fölösleges holmit cipel magával.

A régészeti csomagolás legfőbb jellegzetessége, hogy a holmi java része: könyv. Milyen könyveket vigyünk, milyen könyveket vihetünk, milyen könyvekre van hely, milyen könyveket hagyhatunk otthon (még ha beleszakad is a szívünk…). Szent meggyőződésem, hogy minden régész a következő módon csomagol: megállapítja, mennyi bőröndöt engedélyez a hosszútűrő vasúttársaság. Majd ezeket a bőröndöket pukkadásig tömi könyvekkel. Végül pedig roppant kelletlenül kiszed egy-két darabot, és az így nyert helyre ingeket, pizsamát, zoknikat és más efféle haszontalan kacatot töm.

Max szobájába pillantva az a benyomásom, hogy az utolsó légköbcentiméterig könyvekkel van tele. A könyvhalmazok egy hajszálrésén át meglátom Max aggodalmas arcát.

– Gondolod – kérdi Max –, hogy ez mind elfér?

A válasz oly nyilvánvalóan nemleges, hogy kegyetlenség lenne kimondani.

Délután fél ötkor Max megjelenik a szobámban, és reménykedve megkérdezi:

– Nem volna még egy kis hely a bőröndödben?

Hosszú évek tapasztalata megtaníthatott volna rá, hogy erre a kérdésre határozott nemmel válaszoljak, én azonban tétovázom, és menten le is sújt rám a sors keze.

– Ha el tudnál helyezni néhány darabot…

– Csak nem könyveket?!

Max meglepetten néz rám.

– Hát persze hogy könyveket! Mi mást?

Majd válaszra sem várva a bőröndömhöz csörtet, és két irdatlan fóliánst csap a Világbirodalom-építő Asszonyának gondosan összehajtogatott santungkosztümjének tetejébe.

Méltatlankodva felkiáltok – de már későn.

– Ugyan! – legyint Max. – Hiszen itt még rengeteg hely van! – És lenyomja bőröndöm fedelét, ami azonban makacsul ellenáll, és nem hajlandó becsukódni.

– Még most sincs egészen tele – mondja Max, az optimista.

Ebben a pillanatban szerencsére elvonja a figyelmét egy mintás kartonruha, amely egy másik bőröndben fekszik.

– Hát ez mi?

Közlöm, hogy egy ruha.

– Érdekes – ingatja a fejét Max. – Az eleje csupa termékenységi motívum…

Ha az ember lányának régész a férje, fel kell készülnie rá, hogy a legártatlanabb ruhamintának is tudományosan le lehet vezetni az eredetét.

Fél hatkor Max könnyedén megjegyzi, hogy most talán elmegy, és vesz néhány inget, zoknit, miegymást. Háromnegyed óra múlva ér haza, és méltatlankodva közli, hogy az üzletek hatkor bezárnak. Mint mindig, mondom erre én, mire ő azt válaszolja, hogy ezt még sohasem vette észre.

Most pedig közli, nincs egyéb dolga, mint „rendbe tenni az iratait”.

Este tizenegykor, amikor felmegyek lefeküdni, Max még az íróasztalánál ül (amit fővesztés terhe mellett senkinek sem szabad rendbe rakni, de még leporolni sem), könyékig ellepik a levelek, számlák, nyomtatványok, vázlatrajzok, számtalan edénycserép, valamint tömérdek gyufásskatulya, amelyekben azonban nem gyufa van, hanem különféle korszakokból származó gyöngyök.

Hajnali négykor Max izgatottan megjelenik a hálószobában, kezében egy csésze tea, és közli: végre megtalálta azt az anatóliai leletekről szóló, roppant érdekes cikket, amelyet júliusban elvesztett. Hozzáteszi továbbá: reméli, nem ébresztett fel.

Már hogyne ébresztett volna fel, mondom erre én, és szíveskedjék talán nekem is hozni egy csésze teát.

Max visszatér a teával, és jelenti, hogy egy csomó számlát is talált, amelyekről pedig azt hitte, hogy réges-rég ki vannak fizetve. Mivel hasonló élményben már nekem is volt részem, megegyezünk abban, hogy az ilyesmi igen lehangoló.

Reggel kilenckor felszólítanak, mint a család nehézsúlyú tagját, hogy üljek rá Max dagadozó bőröndjére.

– Ha alattad se csukódik be – mondja lovagiatlanul Max –, igazán nem tudom, mit tehetnénk!

Minekutána – hála túlsúlyomnak – véghez vittük az emberfeletti cselekedetet, visszatérek szobámba, hogy megküzdjek a magam problémájával is. Ami – ó, az én próféta lelkem! – nem egyéb, mint a cipzáras táska. Üresen, az üzletben, egyszerű, vonzó és praktikus darabnak látszott. Milyen vidáman fickándozott rajta ide-oda a cipzár! Most, hogy pukkadásig tele van, emberpróbáló ügyességet kíván a becsukása. A két szélét matematikai pontossággal kell összeilleszteni, ám épp amikor lassan útjára indulna a cipzár, komplikáció lép fel, hála a toalett-táskám sarkának. Amikor a cipzár végre bezárul, szent esküvel fogadom, hogy ki sem nyitom, amíg Szíriába nem érünk!

Jobban meggondolva, ez lehetetlen. Hát az előbb említett toalett-táska? Öt napig utazzak mosdatlanul? Ám e pillanatban még ez a kilátás is vonzóbbnak tűnik, mint hogy megint nekiveselkedjek a cipzárnak!

Hát igen, elérkezett a nagy pillanat, és most már csakugyan elindulunk. Megszámlálhatatlan fontos dolog maradt elvégezetlenül: a mosodában, szokás szerint, nem készült el a holmink; a tisztító, Max nagy bánatára, nem állta a szavát – de mit számít az efféle semmiség? Hiszen útra kelünk!

Habár néhány pillanatig nagyon úgy fest a dolog, hogy mégsem. Max bőröndjei, csalóka külsejük ellenére, meghaladják a taxisofőr erejét. Max meg ő vállvetve küszködnek a kofferokkal, s végül, egy járókelő segítségével, sikerül mindet begyömöszölni a taxiba.

Elhajtunk a Victoria pályaudvar felé.

Drága Victoria – a nagyvilág kapuja –, hogy imádom kontinentális peronodat! S általában: hogy imádok minden vonatot! Lelkesen szívom be kénes illatát: annyira különbözik a hajó halovány, fensőbbséges, enyhén olajos szagától, amely mindig a fenyegető rosszullét baljós előérzetével tölti el lelkemet! Hanem a vonat – a hatalmas, horkoló, pöfögő, barátságos vonat, irdatlan, zakatoló mozdonyával, gőzpamataival – mintha türelmetlenül ösztökélne: – In-dul-junk már, in-dul-junk már, in-dul-junk már! – A vonat: jó barát. Osztozik hangulatodban, hiszen te is azt hajtogatod: induljunk már, induljunk már, induljunk már!

Fülkénk ajtaja előtt összesereglettek hozzátartozóink, hogy elbúcsúztassanak. Folyamatban vannak az ilyenkor szokásos értelmetlen beszélgetések. Az örökkévalóságnak szóló búcsúszavak patakzanak ajkamról – mi a teendő a kutyákkal, a gyerekekkel, hová küldjék utánunk a postát, a könyveket, az otthon felejtett holmit, „azt hiszem, a zongorán hagytam, de lehet, hogy a fürdőszobában, a polcon”. Újra és újra elhangzik mindaz, ami már százszor elhangzott, és amit merőben fölösleges újra és újra elmondani.

Maxet körülveszik a rokonai, engem pedig az enyémek.

Nővérem könnyek között tudatja: érzi, hogy soha többet nem fogjuk viszontlátni egymást. Mindez nem ráz meg különösebben, hiszen kivétel nélkül mindig ugyanezt érzi, ha Keletre indulok. És mitévő legyen, kérdi, ha Rosalind vakbélgyulladást kap? Semmi okát nem látom, miért kapna tizennégy esztendős lányom vakbélgyulladást, és nem jut eszembe elmésebb válasz, mint hogy: „Lehetőleg ne te magad operáld meg!” Nővérem ugyanis köztudomásúlag szívesen nyúl az ollóhoz, legyen szó kelések felszúrásáról, hajvágásról, ruhaszabásról – és tagadhatatlanul szerencsés a keze.

Max meg én rokonokat cserélünk. Drága anyósom lelkemre köti, hogy nagyon vigyázzak magamra, érzékeltetvén, hogy tudja: emelt fővel indulok a veszedelembe.

Felhangzik a vonatfütty, utolsó elhadart szavak szeretett titkárnőmhöz. Lenne olyan szíves elintézni mindent, amire nekem már nem jutott időm? Szidja le megfelelő mértékben a mosodát meg a tisztítót, adjon ajánlólevelet a szakácsnőnek, küldje utánam a könyveket, amik már nem fértek be bőröndömbe, szerezze vissza az esernyőmet a Scotland Yardról, válaszoljon udvariasan annak a lelkésznek, aki legutóbbi könyvemben negyvenhárom nyelvtani hibát fedezett fel, nézze át a megrendelendő vetőmagok listáját, húzza ki a tököt és a paszternákot… Jó, jó mindent elintéz, és ha válsághelyzet áll be otthon vagy az irodalmi életben, azonnal táviratoz. Nem szükséges, mondom. Tekintse magát teljes jogú helyettesemnek. Azt csinál, amit akar. Rémülten néz rám, és megígéri, hogy mindenre nagyon vigyáz majd. Újabb vonatfütty! Elköszönök nővéremtől, és bevallom: nekem is az az érzésem, hogy soha többé nem látjuk viszont egymást, és talán Rosalind mégis vakbélgyulladást kap… Szamárság, mondja a nővérem, miért kapna vakbélgyulladást? Beszállunk a fülkébe, a vonat felhördül, és nekilódul – elindultunk!

Mintegy negyvenöt másodpercig szörnyen érzem magam, de mihelyt elmarad mögöttünk a Victoria pályaudvar, egyszeriben elönt a lelkesedés. Útra keltünk az izgalmas, gyönyörű Szíria felé!

A pullmankocsiban van valami nagyvonalú, sőt: fennhéjázó, bár korántsem annyira kényelmes, mint egy közönséges első osztályú fülke sarokülése. Csak és kizárólag Max poggyásza miatt szoktunk pullmannal utazni, közönséges fülke ugyanis nem fogadná be ezt a mennyiséget. És amióta egy személypoggyászként feladott bőröndünk elkallódott, Max nem hajlandó kockáztatni a drágalátos könyveit.

Megérkezünk Doverbe; a tenger viszonylag nyugodt. Én mindenesetre visszavonulok a hölgyek pihenőjébe, lefekszem, és borús gondolataimba temetkezem. A hullámok mozgása mindig ilyesmire indít. De szerencsére hamar Calais-ba érkezünk, és a francia hajópincér előkerít egy nagydarab, kék zubbonyos férfiút, aki gondjaiba veszi poggyászomat.

– Madame a vámnál fogja találni – mondja.

– Hányas a száma? – kérdezem. A hajópincér méltatlankodva néz rám.

– Madame! Mais c’est le charpentier du bateau!1

Illendően szégyenkezem – csak néhány perc múlva jut eszembe, hogy a kapott válasz voltaképpen nesze semmi, fogd meg jól. Csak azért, mert az illető férfiú történetesen a hajóács, miért tudnám könnyebben megkülönböztetni a többi néhány száz kék zubbonyos férfiútól, aki versenyt kiabálja, hogy „Quatre-vingt treize”2 és a többi? Egymagában amiatt, hogy hallgat, még nem biztos, hogy azonosítani tudom az én emberemet. Sőt, tovább megyek: azért, mert ő a charpentier du bateau, biztos, hogy tévedhetetlenül rátalál az ő középkorú angol hölgyére egy egész sereg középkorú angol hölgy között?

Mire idáig érek elmélkedésemben, felbukkan Max, és közli: talált hordárt, aki hajlandónak mutatkozik poggyászom menedzselésére. Elmagyarázom, hogy a charpentier du bateau már elvitte, mire Max megkérdi, miért hagytam. Jobb lett volna, ha valamennyi poggyászunk együtt marad. Ezzel egyetértek, mentségemül viszont felhozom, hogy a tengeri utazás mindig is károsan befolyásolta a szellemi képességeimet.

– Sebaj – mondja erre Max –, majd a vámnál mindent összeszedünk.

Azzal belevetjük magunkat az ordítozó hordárok pokoli kavargásába, utána pedig farkasszemet nézünk a francia nők egyetlen igazán kellemetlen válfajával – a Nőstény Vámtisztviselővel. Benne aztán nyoma sincs se sármnak, se sikknek, semmiféle vonzó női tulajdonságnak. Kutat, kémlel; hitetlen hangon ismétli: – Pas de cigarettes?,3 végezetül pedig, kelletlen morgás közepette, krétával ráfirkant néhány rejtelmes hieroglifát bőröndjeinkre. Végre-valahára átkelhetünk a sorompón, ki a peronra, ahol már vár a Simplon Orient expressz, hogy átutazzon velünk Európán.

Sok-sok évvel ezelőtt, ha a Riviérára vagy Párizsba utaztam, mindig elbűvölt Calais-ban az Orient expressz látványa, és elfogott a sóvárgás, hogy utazhassak vele. Most már meghitt, régi barát, de a láttán mégis elfog az izgalom. Felszállok rá! Rajta vagyok! Bent ülök a kék kocsiban, amely az egyszerű CALAIS–ISZTAMBUL feliratot viseli. Ez a legkedvesebb vonatom. Imádom a tempóját: Allegro con furore kezdi, vad sietségében, hogy végre maga mögött hagyja Calais-t meg a Nyugatot, imbolyog, kattog, engem pedig ide-oda dobál; majd fokozatosan lassít – rallentando –, ahogy kelet felé tart, aztán szép, egyenletes legatóban folytatja útját.

Másnap hajnalban felhúzom a redőnyt, nézem a svájci hegyek félhomályos körvonalát, majd csakhamar alászállunk az itáliai síkságra, és elhaladunk a bájos Stresa és a szép kék tó mellett. Később elegáns kis vasútállomás következik – mindössze ennyit látunk Velencéből. Aztán a tenger partján Triesztig, és már bent is járunk Jugoszláviában. A tempó egyre lassul, az állomásokon mind tovább időzünk, a pályaudvari órák pedig a legváltozatosabb időpontokról tájékoztatnak. Nyugat- és Közép-Európa után már Kelet-Európában vagyunk. Az állomások nevét izgalmas, valószínűtlen betűk hirdetik. Pocakos, renyhe mozdonyunk kiváltképp fekete és fertelmes szagú füstöt ereget. Az étkezőkocsiban rejtelmes pénznemek jelennek meg az étlapon, és idegen formájú ásványvizes üvegek az asztalon. A velünk szemben ülő kis francia úr hosszú percekig némán tanulmányozza az étlapot, majd felnéz, és elcsípi Max pillantását. Érzelemtől fűtött hangja szenvedélyesen felcsap: – Le change des Wagons Lits, c’est incroyable!4 Az átjáró túloldalán egy karvalyorrú barna férfi sztentori hangon követeli, hogy közöljék vele számlája összegét a) frankban, b) lírában, c) dinárban, d) török fontban, e) dollárban. Miután a hosszútűrő pincér teljesíti a kérést, az utas némán számol, s matematikai zsenialitását bizonyítva végül lepengeti a számára legelőnyösebb pénznemet. Utóbb elmagyarázza, hogy ezzel az eljárással sikerült öt egész pennyt megtakarítania!

Reggelre kelve felbukkannak a vonaton a török vámosok. Ráérősen dolgoznak, és mélységes érdeklődést tanúsítanak poggyászunk iránt. Vajon miért hoztam magammal ennyi cipőt? – tudakolják. Cigarettát viszont nem hoztam egy szálat sem, hangzik erre a válaszom, ugyanis nem dohányzom – miért ne hozhattam volna még néhány pár cipőt? A vámos láthatólag észszerűnek tartja a magyarázatot. No és mi ez a fehér por ebben a fémdobozban?

Rovarirtó, magyarázom. Nem érti. Gyanakvó pillantást vet rám összevont szemöldöke alól. Láthatóan kábítószercsempészt vél nyakon csípni bennem. Nem fogpor, mondja, nem is púder – hát akkor micsoda? Élénk pantomim-előadásba kezdek. Élethűen vakaródzom, majd „elfogom” a tettest. „Megszórom” az ülést, az ablakkeretet. Ah, már érti! Hátraveti fejét, harsányan hahotázik, és jó néhányszor elismétel egy török szót. Hát nekik lesz a por! Kollégájával is megosztja a mókás értesülést. Még akkor is nevetnek, amikor átmennek a szomszéd fülkébe. Most megjelenik a hálókocsi-kalauz, és oktatásban részesít bennünket. Az útlevélvizsgálatnál meg fogják kérdezni, mennyi pénz van nálunk – effectif, vous comprenez?5 Imádom ezt az effectif szót – annyira pontosan érzékelteti, hogy az embernek effektíve a kezében van a pénz! Önöknél – folytatja a kalauz – pontosan ennyi meg ennyi effectif lesz – és meghatározza az összeget. De nálunk több van, közli Max. – Nem számít. Ha ezt mondják, ezzel csak zavart okoznak. Meg fogják mondani, hogy van önöknél hitellevél, ennyi meg ennyi úticsekk, és pontosan ennyi effectif. – Majd magyarázólag hozzáteszi: – Őket nem érdekli, ugyebár, hogy mi van önöknél, de a válasz legyen en règle.6 Azt fogják mondani, hogy ennyi meg ennyi, és kész.

Hamarosan megjelenik a pénzügyeket felügyelő úr. Még el sem hangzott a válaszunk, már le is írta. Minden en règle. És már meg is érkeztünk Isztambulba! Ide-oda kanyargunk furcsa, zsalus faházak között, távolabb tömör kőbástyák villannak ki imitt-amott, jobbra pedig fel-feltűnik a tenger.

Isztambul kissé megzavarja az embert – ha benne vagy, nem látsz belőle semmit! Ha már magad mögött hagytad az európai oldalt, és a Boszporuszon átkeltél Ázsiába, Isztambult akkor pillantod csak meg igazán. Ma reggel igazán gyönyörű – tisztán ragyog a páratlan ég, a minaretek a magasba szöknek. – La Sainte Sophie nagyon gyönyörű – mondja egy francia úr.

Mindenki bólogat, csak én maradok ki az általános lelkesedésből. Sajnálatos módon nem tartozom az Hagia Szophia bámulói közé. Bizonyára az ízlésemben van a hiba, de hát ez ellen mit sem tehetek. Szerintem az Hagia Szophiát ugyancsak túlméretezték. Minthogy azonban restellem ízlésbeli eltévelyedésemet, inkább nem szólok semmit.

Haidar Pasába érve átszállunk a várakozó vonatra, s amikor végre elindul, hál’ istennek reggelihez ülhetünk! Éppen jókor, mert már kis híján éhen pusztulunk. Egész napos, gyönyörű út következik a Márvány-tenger kanyargós partja mentén. A távolban szép kis szigetek pettyezik a vizet. Mintegy századszor gondolom el: milyen jó is volna, ha nekem is lehetne egy ilyen szigetem! Előbb-utóbb szinte mindenkit megfertőz ez a gondolat. Az ember szabadságra vágyik, magányra – no meg arra, hogy szabaduljon a mindennapi gondoktól. Bár ha jobban meggondolom, nem is szabadság lenne, inkább rabság. A háztartás mindenestül a szárazföldtől függene. Az ember szüntelenül hosszú-hosszú listákat írna: hús kell, kenyér kell, ez kell, az kell, a házimunkát meg egymaga végezhetné, hiszen ki szegődne el cselédnek egy szigetre, ahol se barát, se barátnő, se mozi?! Sőt, még busz-összeköttetés sincsen, ha éppen a rokonait szeretné meglátogatni. Persze egy déltengeri sziget egészen más volna. Ott az ember elüldögélne, ölbe tett kézzel, az érett gyümölcs egyenesen a szájába hullana, nem volna mosogatás, nem lenne gond a mosogatóra rakódó zsír. Igaz, én csak egyetlenegyszer láttam valódi déltengeri szigetlakókat – zsírtól tocsogó, forró marhapörköltet ettek a maszatos asztalnál.

Nem, nem; ha sziget – legyen álomsziget! Ahol nincs söprés, portörlés, ágyazás, mosás, mosogatás, bevásárlás, lámpakanóc-igazgatás, krumplihámozás, szemétkihordás. Az álomszigeten fehér a homok és kék a tenger – és tündérház áll a tenger és alkonyég között, és az almafán aranymadár dalol…

Ábrándjaim e pontján Max megkérdezi, mire gondolok. Válaszom tömör:

– Az Édenkertre!

– Várj csak, míg meglátod a Dzsagdzsagot! – mondja erre Max.

– Olyan gyönyörű? – kérdem, amire Max azt válaszolja, hogy fogalma sincs, de mindenesetre a világ figyelemreméltóan érdekes pontja, és voltaképpen senki nem tud róla semmit!

A vonat hasadékban kapaszkodik felfelé, a tenger elmarad mögöttünk.

Másnap reggelre elérkezünk a Kilikiai-kapuhoz, és elénk tárul a földkerekség egyik legszebb panorámája. Mintha a világ peremén állnánk, és lepillantanánk az Ígéret Földjére – és az ember úgy érzi magát, ahogyan Mózes érezhette. Mert mi sem léphetünk az Ígéret Földjére… A puha, párás sötétkék szépség olyan világ, amelyet soha senki el nem érhet: a falvak, városok, mihelyt odaérkezünk, a közönséges, mindennapi világba valók – és nem fogad bennünket ez az elvarázsolt szépség, amely most amonnan lentről int hívogatva felénk…

A vonat fütyül. Visszamászunk a fülkénkbe.

Aleppóba érünk. Onnan tovább Bejrútba, ahol majd vár ránk az építészünk, és ahol indul a munka, mert a Hábúr- és a Dzsagdzsag-vidék előzetes felmérése alapján fogjuk kiválasztani az ásatásra alkalmas halmot.

Első, úgymond, hogy lőjünk egy nyulat. A mi esetünkben pedig az az első, hogy találjunk egy halmot. Mi pedig éppen erre készülünk.

Tartalom

Bevezetés (Jacquetta Hawkes)

Előszó

Első fejezet – Indulunk Szíriába

Második fejezet – Felderítőúton

Harmadik fejezet – A Hábúr és a Dzsagdzsag

Negyedik fejezet – Az első szezon Ságir Bázárban

Ötödik fejezet – Szezonvég

Hatodik fejezet – Utunk végén

Hetedik fejezet – Így éltünk Ságir Bázárban

Nyolcadik fejezet – Ságir és Birák

Kilencedik fejezet – Mac megérkezik

Tizedik fejezet – Irány Rakka!

Tizenegyedik fejezet – Isten veled, Birák!

Tizenkettedik fejezet – ‘Ajn al-‘Arúsz

Befejezés

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítótervező Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 814 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License