DEIRDRE MASK

CÍMEK KÖNYVE

Áruld el, hol laksz,

megmondom, ki vagy

A könyv eredeti címe: The Address Book – What Street Addresses Reveal About Identity, Race, Wealth, and Power

Szerző: Deirdre Mask

Az eredeti kiadó: St. Martin’s Publishing Group, 120 Broadway, New York, NY 10271

Fordította: Beke Ádám

Borító: Szabó Imola Julianna

©Hungarian translation: Beke Ádám és a CSER Kiadó, Budapest, 2022

THE ADDRESS BOOK Text Copyright © 2020 by Deirdre Mask

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. All rights reserved.

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-676-6

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés, nyomdai előkészítés: Török Andrea

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Ha nincs lakcímed, senki sem vagy. Megdöbbentő kép az emberiségről.

Lebilincselő és részletgazdag alkotás az utcanevek és a házszámok keletkezésének történelméről, valamint arról, hogy mit árul el a lakcím az ott élők személyazonosságáról, etnikumáról, vagyoni helyzetéről vagy hatalmi státuszáról.

A lakcímek nem azért születtek meg, hogy az állampolgár eltaláljon A-ból B-be, hanem azért, hogy az állam rátaláljon a polgáraira. Az utcák elnevezésének és számozásának gigantikus projektje egy modern forradalom része volt, amelynek köszönhetően ma sok emberről a lakcíme alapján is kitalálhatjuk, hogy milyen származású vagy milyen társadalmi osztályba tartozik.

Deirdre Mask nagyszerű könyve foglalkozik, egyebek mellett a Martin Luther Kingről elnevezett utcák sorsával, az ókori rómaiak tájékozódási stratégiáival és a német utcákon ma is felbukkanó náci szellemekkel. De szó esik arról is, hogy milyen falakba ütköznek azok a milliók, akiknek nincs saját lakcímük – éljenek Kolkata nyomornegyedeiben vagy akár London közparkjaiban.

A lenyűgöző embereket és megragadó történeteket felvonultató könyv lerántja a leplet az utcanévtáblák mögött megbúvó titkokról és a lakcímek mágikus hatalmáról.

Tartalom

BEVEZETÉS

Mire jók az utcanevek?

FEJLŐDÉS

1. KOLKATA

Hogyan alakítja át a gettót az utcanév?

2. HAITI

Segíthet a lakcím a járvány elleni védekezésben?

EREDET

3. RÓMA

Hogyan tájékozódtak az ókori rómaiak?

4. LONDON

Honnan erednek az utcanevek?

5. BÉCS

Miről árulkodnak a házszámok?

6. PHILADELPHIA

Miért imádják az amerikaiak a számozott utcákat?

7. DÉL-KOREA ÉS JAPÁN

Kell-e nevet adni az utcáknak?

POLITIKA

8. IRÁN

Miért követik az utcanevek a forradalmárokat?

9. BERLIN

Mit mondanak a náci utcanevek a Vergangenheitsbewältigung-ról?

BŐRSZÍN

10. HOLLYWOOD, FLORIDA

Miért vitatkoznak annyit az amerikaiak a konföderációs utcanevekről?

11. ST. LOUIS

Mit tanítanak a bőrszín és Amerika kapcsolatáról a Martin Luther King Jr. utcák?

12. DÉL-AFRIKA

Kit illetnek Dél-Afrika utcanévtáblái?

OSZTÁLY ÉS STÁTUSZ

13. MANHATTAN

Mennyit ér egy utcanév?

14. HAJLÉKTALANSÁG

Van-e élet lakcím nélkül?

TANULSÁG

A JÖVŐ: Az utcanévnek befellegzett?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezetés

MIRE JÓK AZ UTCANEVEK?

NEW YORK, NYUGAT-VIRGINIA, ÉS LONDON

Többször is előfordult már, hogy a New York-i Városi Tanács egy adott évben elfogadott törvényeinek több mint 40 %-a közterületek névváltozatásaival foglalkozott. Gondoljunk csak bele, mit is jelent ez a mondat. A városi tanács New York törvényhozó testülete. A tanács ötvenegy tagja ellenőrzi az ország legnagyobb iskolahálózatát és rendőrségét, valamint a föld egyik legsűrűbben lakott helyének telekhasználatáról is ők döntenek. A város költségvetése meghaladja a legtöbb szövetségi állam büdzséjét, a lakosság száma alapján pedig tizenkettedik helyen állna az USA tagállamainak rangsorában. Ráadásul New York utcáinak többsége a XIX. század óta visel már valamilyen nevet vagy sorszámot, sőt, a Stuyvesant vagy a Bowery utcákat például akkoriban nevezték el, amikor Manhattan még csak egy szimpla holland kereskedelmi állomás volt.

Hadd ismételjem meg mindezek ismeretében a fenti állításomat: a New York-i városi tanács helyi törvényeinek több mint 40 %-a utcák, terek és sugárutak névváltoztatásairól szól.

A tanács gyakran tiszteletbeli neveket ad a hivatalos közterület-elnevezések mellé. Előfordulhat tehát, hogy valaki, aki a Nyugati 103. utcán sétafikál, az ugyanakkor a Humphrey Bogart Place-en jár. Hasonló a helyzet a Nyugati 65. utcával (Leonard Bernstein Place), a Nyugati 84. utcával (Edgar Allan Poe utca), vagy a Keleti 43. utcával (David Ben-Gurion Place).  Nemrég a tanács jóváhagyta a Staten Island-i Wu-Tang Clan Districtet, a brooklyni Christopher Wallace Way-t (Notorious B.I.G. polgári neve után), illetve a queens-i Ramones Way-t is. A városi tanács csak 2018-ban 164 utcának adott tiszteletbeli második nevet.

2007-ben, amikor a tanács elutasította azt a javaslatot, amely alapján Sonny Carson, szélsőséges fekete aktivistáról neveztek volna át egy brooklyni utcát, tüntetések kezdődtek a döntés ellen. Carson a Feketék a Crack Ellen nevű mozgalom alapítója több menetet is szervezett a rendőri brutalitás ellen, és követelte az iskolák közösségi ellenőrzését. Mindemellett azonban nem vetette meg az erőszakot sem, és védhetetlenül rasszista nézeteket vallott. Miután egy haiti asszony erőszakkal vádolt meg egy koreai boltost, Carson a koreai boltok bojkottjára szólított fel, és arra kérte a fekete közösséget, hogy ne adjanak pénzt senkinek, aki „máshogy néz ki, mint mi.” Egy másik alkalommal, az antiszemitizmus vádjára reagálva, Carson kijelentette, hogy ő sokkal inkább „fehérellenes. Nem akarom egyetlen csoportra korlátozni az antiságomat.” Michael Bloomberg, New York-i polgármester azt mondta: „nem jut eszembe egyetlen ember sem, aki Sonny Carsonnál kevésbé érdemes arra, hogy utcát nevezzenek el róla ebben a városban.”

Az átnevezési javaslat támogatói ugyanakkor azzal érveltek, hogy Sonny Carson már akkor is hatalmas elánnal építette a brooklyni közösséget, amikor annak sorsa még senkit sem érdekelt. Charles Barron, tanácstag és egykori Fekete Párduc (Black Panther) szerint a koreai háborút is megjárt Carson egymaga több drogtanyát zárt be, mint az egész New York-i rendőrség. A támogatói arra kérték a döntéshozókat, hogy ne csak a legprovokatívabb kijelentései alapján ítéljék meg Carson életútját. Carson azonban még az afroamerikai közösségen belül is vitatott személyiségnek számít. Amikor a tanács egyik fekete tagja, Leroy Comrie tartózkodott az utcanévszavazástól, Barron segítője, Viola Plummer kijelentette, hogy Comrie ezzel megásta a politikai sírját, és nem lepődne meg, ha „merénylet” áldozatául esne. Comrie ezután rendőri védelmet kapott, bár utólag Plummer azt mondta, hogy ő karriermerényletre gondolt, nem szó szerintire.

Amikor a Carson-javaslatot végül leszavazták (miközben az Esküdt ellenségek sztárja, Jerry Orbach, vagy Alvin Ailey koreográfus megkapta a maga névtábláját), százak tiltakoztak a Bedford-Stuyvesant negyedben, és még egy házi készítésű, nem hivatalos „Sonny Abubadika Carson Avenue”-táblát is elhelyeztek a Gates Avenue-n. Barron rámutatott, hogy New York-ban nem példa nélküli vitatott személyiségek előtt tisztelegni, példaként rögtön a rabszolgatartó, „pedofil” Thomas Jeffersont említette. „Ezen az alapon elég sok dolgunk lesz még, ha az összes rabszolgatartó utcanévtől meg akarunk szabadulni” – mondta a tanácstag a dühös tömegnek.

„Miért pazarolnak ennyi időt a közösségek vezetői egy-egy utcanévre?” – teszi fel a kérdést Theodore Miraldi a New York Post hasábjain. Kitűnő kérdés, Mr. Miraldi. Miért is kell foglalkoznunk a közerületek neveivel?

Nemsokára erre is rátérünk. De előbb jöjjön egy újabb történet.

Eleinte eszem ágában sem volt egy egész könyvet írni utcanevekről és lakcímekről. Az egész egy levéllel kezdődött. Akkoriban épp Írország nyugati részén éltem, és születésnapi képeslapot küldtem apámnak Észak-Karolinába. Rányaltam a bélyeget a borítékra, és az üdvözlet négy nappal később már a szüleim postaládájában pihent. Eredetinek nem nevezném azt a gondolatot, ami ennek kapcsán vetődött fel bennem, miszerint ez az egész procedúra sokkal drágábbnak tűnik, mint amennyibe ténylegesen került. És vajon mi alapján osztotta fel a költségeket Írország és az Egyesült Államok? Van erre külön könyvelőjük a postahivatal egy eldugott sarkában, aki minden pennyt gondosan feloszt a két ország között?

Kérdéseimre választ az Egyetemes Postaegyesületnél leltem. Az 1874-ben alapított szervezet székhelye a svájci Bernben van, az Egyetemes Postaegyesület (UPU) pedig a világ második legidősebb nemzetközi szervezete. Az UPU hangolja össze a világ postai rendszereit. Weboldaluk hamar beszippantott: az e-bankolásról szóló viták értelmezése, vagy a postai úton feladott illegális narkotikumok rendészeti vonatkozásai mellett könnyedebb témákba is belekóstolhattam, olvastam például a postai világnapról vagy a nemzetközi levélíró versenyekről.

Miután megválaszoltam saját kérdésemet – az UPU komplex rendszerben rögzíti, hogy az egyes országok milyen díjazásért kezelik a nemzetközi küldeményeket – belebotlottam a „Címezzük fel a világot, saját lakcímet mindenkinek!” névre keresztelt kezdeményezésre. Innen tudom, hogy a világ háztartásainak többségéhez nem tartozik semmilyen cím. Az UPU álláspontja szerint a lakcím a legolcsóbb módja annak, hogy kiemeljük az embereket a szegénységből, hozzáférést biztosítsunk a hitelhez jutáshoz, szavazati joghoz és a világszintű piacokhoz. De ne gondolja senki, hogy ez csak a fejlődő országok problémája. Nem sokkal később megtudtam, hogy még az Egyesült Államok egyes vidéki településein is hiánycikk a lakcím. Legközelebbi hazalátogatásom alkalmával kölcsönkértem apa kocsiját, és elmentem Nyugat-Virginiába, hogy a saját szememmel lássam ezt a furcsaságot.

A legelső kihívást Alan Johnston megtalálása jelentette. Johnston egy barátunk barátja volt, aki évek óta próbál utcanévért lobbizni a megyei önkormányzatnál. Az utca, ahol él soha nem kapott hivatalos elnevezést, így értelemszerűen házszáma sem volt. McDowell megye lakóinak többségéhez hasonlóan, Johnston is a helyi postahivatalban vette át a neki szóló küldeményeket. Amikor először próbált saját számítógépet rendelni, a Gateway-nél dolgozó ügyintéző hölgy rögtön a lakcíme felől érdeklődött. „Szükségem van egy utcanévre, uram” – mondta neki a nő. „Valahol laknia kell.” A nő felhívta az áramszolgáltatót, hogy egy ottani ügyintézővel megerősíttesse Johnston lokációját. A kézbesítők hol eltaláltak hozzá, hol nem. Gyakran megesett, hogy át kellett autóznia a hat kilométerre lévő, 1715 lelket számláló Welch-be, hogy megismerkedjen az új UPS-futárral.

Alan féloldalas leírást adott arról, hol találom meg őt, de már az első kanyarnál eltévedtem. De így legalább az is kiderült, hogy Nyugat-Virginiában élnek a világ talán legszabatosabban fogalmazó útbaigazítói. Egy félmeztelenül kertészkedő férfi egy forgalmas utcán átvágva magyarázta el, hogy a kórháznál forduljak balra. Miután valahogy mégis sikerült jobbra kanyarodnom, egy kudzubabbal benőtt mellékúton találtam magam. Az út egyre keskenyebb lett, és végül visszafordultam. Jól tettem, mert így találtam az út mellett egy, a rekkenő hőségben a pickupjának támaszkodó fiatalembert. Letekertem az ablakot, és megszólítottam:

„Elnézést, ez az út megy Premierbe?” – kérdeztem. Végigmért, és levonta az egyébként roppant helyes következtetést: „Asszonyom, maga csúnyán eltévedt.” Útbaigazítást kértem, de a fickó csak lemondóan rázta a fejét. „Nem fog menni, inkább megmutatom.” Tiltakozásom ellenére elnyomta a cigarettáját, bepattant a kocsijába, és egy kilométeren át haladt előttem, amíg el nem értünk a régi rádióállomáshoz, amiről Johnston is írt. A férfi dudált, hogy megérkeztünk, majd visszafordult, én pedig hálásan integettem neki, amíg el nem tűnt a horizonton.

Most már viszonylag közel jártam. Johnston elmondása szerint, ha elhaladtam a B&K Trucking mellett, akkor túlmentem. Így aztán, amikor láttam a B&K Truckingot, visszafordultam. Két ember az út mellett gereblyézett, gondoltam, megkérdezem őket, hogy jó felé megyek-e.

„Melyik B&K Truckingra gondolt?” – kérdezték. „Mert abból kettő is van ám ezen az úton.” Ha az arcuk nem árulkodott volna kellő komolyságról, azt gondoltam volna, hogy viccelnek velem.

Továbbhajtottam, majd az út mellett egy vörös pickupot látva félrehúzódtam. A volánnál egy idős lelkész ült, kamionossapkában. Megpróbáltam elmondani, merre tartok, és úgy mellékesen bedobtam Alan Johnston nevét is. „Ó, Alant keresi?” – mondta. „Tudom, hol lakik.” Kicsit elgondolkodott, hogyan is magyarázhatná el az útirányt. Végül megkérdezte, hogy tudom-e, hogy ő hol lakik?

Nem tudtam.

Végül rábukkantam az éles, jelöletlen kanyarra, ami az Alanhez vezető murvás útra vitt, és leparkoltam a fakókék busz mellé, amit a feleségével együtt újítottak fel. Alan, akit a barátai egy helyi keksz után Catheadnek becéznek, kedvelte a kanyargós, sziklás utakat. Robusztus faházban lakott az erdőben, a falakat a felesége és gyermekei fotói díszítették. Édesapja régen egy közeli szénbányában dolgozott, a család pedig itt telepedett le. Miközben beszélgettünk, a gitárján játszott, lófarokba fogott, őszülő haja lazán omlott rá a farmerdzsekijére.

A névtelen utcára terelődött a szó. Megkérdeztem, van-e ötlete, hogy lehetne hívni?

„Sok évvel ezelőtt, amikor még elemibe jártam, sok Stacy lakott ezen az úton” – mondta. „A helyiek azóta is Stacy Völgynek hívják.”

Nyugat-Virginia évtizedek óta dolgozik azon, hogy elnevezze és felszámozza az állam névtelen utcáit. 1991-ig a Nyugat-Virginia kisvárosain kívül élők többségének egyáltalán nem volt saját lakcíme. Amikor az állam kiszúrta, hogy a Verizon mobilszolgáltató megemelte a tarifáit, az állam és a cég közötti megállapodás szerint a Verizon 15 millió dollárt folyósított, hogy szó szerint feltegye a térképre a nyugat-virginiaiakat.

Az állam lakói nemzedékről nemzedékre megtanulták, hogyan kell kreatívan tájékozódni. Hosszú bekezdéseket kellett papírra vetni, hogy valaki megtalálja a keresett címet. Keresd a fehér templomot, a kőtemplomot, a téglatemplomot, a régi általános iskolát, a régi postahivatalt, a régi varróüzemet, a széles kanyart, a nagy falfestményt, a tetoválószalont, az autós éttermet, tarkára festett szemeteskonténert, vagy a mező közepén álló teherautót. A helyieknek, persze, nincs szükségük leírásra: a völgyeken és kiszáradt folyómedreken át kanyargó, poros utakon mindenki ismer mindenkit.

A mentőszolgálatok azonban az emberek megtalálásának hivatalosabb módját preferálnák. Próbáljuk csak meg becsukott szemmel elmagyarázni, hol lakunk úgy, hogy nem használunk utcaneveket. Ha ez sikerült, próbáljuk újra, de ezúttal játsszuk el, hogy épp stroke-ot kaptunk. A mentősöket egyszer például egy olyan házhoz hívták, amelyiknek az udvarán tyúkok vannak – persze, minden ház előtt kapirgált néhány. A névtelen utak házaiból rendre kiszaladnak integetni, a rohammentősök pedig nem tudják eldönteni, hogy ki az, aki csak úgy integet és ki az, aki valóban odahívná őket.  Ron Serino, a 429 fős Northfork tűzoltója mesélte, hogy hogyan magyarázza el a pánikban lévő telefonálónak, hogy figyelje a tűzoltókocsi szirénáját. Ekkor aztán kezdetét veszi a bújócska: „Közelebbről hallja a szirénát?” – szól bele a telefonba. „Forrósodik?”

Sok vidéki nyugat-virginiai utcához tartozik egy mellékút-szám, amit a posta jelöl ki, de ezeket a számokat egyetlen térkép sem tünteti fel. Egy mentőtiszt szavait idézve: „Ennyiből fogalmunk sincs, hol vannak.”

Egy utca elnevezése talán nem akkora kunszt, de mi van, ha több ezer közterületet kell elkeresztelni? Mikor először találkoztam vele, Nick Keller McDowell megye halk szavú utcanévadási koordinátoraként dolgozott. A hivatal eredetileg egy vermonti vállalkozót bízott meg a feladattal, de a dolog hamar kudarcba fulladt, a cég pedig több száz sárga papírlapot hagyott hátra olyan címekkel, amelyeket Keller egyetlen házhoz sem tudott hozzárendelni. (Állítólag a szénbányászatból élő nyugat-virginiaiak a környezetvédelmi aktivistáktól tartva eleve fel sem veszik a vermonti számról érkező hívásokat.)

Keller személyesen felelt vagy ezer közterület elnevezéséért. Az internet segítségével egészen távoli helyekről merített ihletet. Ahol lehetett, ott történelmi neveket próbált adni. A fa- és virágnevek egy idő után elfogytak. „Az emberek hosszú évekig szidják majd a neveimet” – mondta. A nevek kitalálása után Keller megrendelte a táblákat, és saját maga helyezte el azokat a kalapácsával – a munka fizikai része nem okozott neki gondot, elvégre gyermekkorában éveken át hasogatta a tűzifát.

Nyugat-Virginia megyéi más és más stratégiát követtek az utcanévválasztásban. Egyes megyékben tudományos igényességgel léptek fel, és a helyi történelemkönyveket lapozgatva keresték meg a legmegfelelőbb nevet. Máshol a Charlestonból és Morgantownból kikölcsönzött telefonkönyveket bújták. Amikor az egyik névadó rövid neveket keresett, a titkárnője megnyitott egy Scrabble-weboldalt, hogy onnan merítsen ötletet. Kreatív megoldásokból nem volt hiány. Az egyik hivatalnok elmesélte, hogy egy „kifejezetten dögös” özvegyasszony merő véletlenségből a „Puma dűlőnek” keresztelt úton lakott. Egy másik alkalommal a címadók egy nagyobb buli másnapján keresték fel az egyik névtelen utcát. Meg is jött az ihlet: Beer Can Hollow („Sörösdoboz” út.)

Az egyik utcanévadási koordinátor saját bevallása szerint akár háromnegyed órán át is képes ücsörögni egy utca végén, erősen koncentrálva, hátha megszállja az ihlet.

„Kicsit olyan, mintha egy újszülöttnek próbálnál nevet találni, nem?” – kérdeztem tőle.

„Igen, csak nekünk nincs rá kilenc hónapunk” – felelte kisebb sóhaj után.

Pedig állampolgári segítségben sincs hiány. Raleigh megyében a lakosok egyetértésére van szükség az utcanévadáshoz. Más megyékben kissé eklektikusabb megközelítést alkalmaztak. A jelek szerint volt legalább egy ember, aki mindenáron a „Ropogós Granola” úton akart élni. Egy másik közösség komoly harcot vívott a hatóságokkal, hogy megtarthassák az utcájuk helyi nevét, a Booger („Fika”) utcát. És mi van, kérdem én, ha a szomszédok képtelenek egyezségre jutni? „Azt mondom nekik, hogy akkor marad a Krizantém köz” – válaszolja komisz vigyorral a koordinátor.

Az egyik ingatlantulajdonos mindenáron „Hülye útnak” akarta hívatni az utcáját. Hogy miért? Mert szerinte ez az egész utcanévadósdi egy nagy hülyeség.

És ezzel el is jutottunk a következő problémáig. Nyugat-Virginia lakóinak egy jelentős része nem is akar saját lakcímet. Van, hogy egyszerűen nem tetszik nekik az új utcanév. (A szomszédos Virginiában egy farmert például rendkívül felháborított, hogy egy olyan bankárról nevezték el az utcáját, aki a Nagy Világválság idején elutasította a nagyapja kölcsönigénylését.) Sokszor azonban nem is a konkrét név a probléma, hanem maga az utcanévadás ténye. A tiltakozók gyakran azzal érvelnek, hogy úgyis mindenki ismer mindenkit. Amikor egy 33 éves férfi asztmarohamot kapott, és meghalt, mert a mentők nem találták meg a címet időben, a férfi anyja így nyilatkozott az újságnak: „Csak annyit kellett volna tenniük, hogy megkérdezik valakitől, hogy hol lakik.” (Az idegeneket egyébként úgy szokta útbaigazítani, hogy a Coopers-pálya mellett, balra az első úton kell elindulni, majd egy éles jobbkanyarral a hegyek felé.”)

Keller azonban némileg árnyalja az asszony által elmondottakat. „Meglepődnél, hogy mennyien nem ismernek hajnali háromkor.” Ha egy mentős rossz ajtón kopogtat az éjszaka közepén, nem csodálkozhat, ha ajtónyitás után rögtön egy pisztolyt dugnak az arcába.

A 911-es segélyhívószolgálat egyik vezetője mesélte, hogyan próbálta meggyőzni McDowell megye nyugdíjas közösségét – amely számarányát tekintve egyre jelentősebb, ahogy a fiatalokat a felszippantják a nagyobb városok – a feladat hasznosságáról. „Azt mondják, nem akarnak lakcímet. Én erre azt szoktam válaszolni, hogy jó, de mi van, ha mentőre van szükség?”

De erre is van válaszuk: „Nem kell nekünk mentő. Megoldjuk magunknak.”

„Az utcanévadás nem a gyengék sportja” – mondta egy nemzeti gyűlésen az egyik koordinátor. Nyugat-Virginiában volt már rá példa, hogy az utcanévbizottság munkatársát négykerekű motorokkal és puskákkal fogadták. Egy városi hivatalnok pedig arra lett figyelmes, hogy a vele tárgyaló úriember hátsó zsebében egy tekintélyes méretű machete figyelt. „Elgondolkodtam, hogy feltétlenül akarom-e erőltetni ezt a lakcímdolgot.”