Írta: Ali Hazelwood

A mű eredeti címe: The Love Hypothesis

Fordító: Stier Ágnes

Szerkesztők: Paszler Zsófia, Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Nemcsók Adrienn

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ali Hazelwood

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Berkley engedélyével készült, ami a Penguin Random House LLC egyik részlegének, a Penguin Publishing Groupnak az imprintje.

Borítóillusztráció: lilithsaur

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 318 6 (epub), kiadói kód: MX-1651e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A lányoknak a STEM{1} világából: Kate-nek, Caitie-nek, Hatunnek és Marnak.
Per aspera ad astra.{2}

Hipotézis (főnév)

Feltevés vagy javasolt magyarázat, mely korlátozott bizonyítékok alapján születik meg további vizsgálatok kiindulópontjaként.

Példa: „Az elérhető információk és az eddig gyűjtött adatok alapján a hipotézisem az, hogy minél távolabb maradok a szerelemtől, annál jobb lesz nekem.”

Prológus

Legyünk őszinték, Olive kicsit vacillált az egész doktoris dologgal kapcsolatban.

Nem mintha nem imádta volna a tudományt. (De igen. Imádta a tudományt. A tudomány volt a mániája.) És nem is a rakás nyilvánvalóan elrettentő szempont miatt. Pontosan tudta, hogy ha évekig elkötelezi magát az alulértékelt, alulfizetett, heti nyolcvanórás munka mellett, az talán nem tenne jót a mentális egészségének. Az éjszakák, amiket a Bunsen-égő előtt tölt, hogy felfedezze a tudás egy aprócska szeletét, talán nem a boldogság kulcsát jelentik. Hogy a testét és az elméjét a tudományos munkának szentelni, csak néha-néha tartva szünetet, hogy lopva bagelt majszoljon, talán nem bölcs döntés.

Pontosan tudta, ám ezek mégsem aggasztották. Vagy talán mégis, egy hangyányit, de azzal megbirkózott. Valami más tartotta vissza attól, hogy belevesse magát a pokol leghírhedtebb és leglélekszipolyozóbb bugyrába (más néven a PhD-programba). Visszatartotta, igen, egészen addig, amíg be nem hívták interjúra a Stanford Biológia Tanszékére, és össze nem futott a Sráccal.

A Sráccal, akinek a nevét igazából sosem derítette ki.

A Sráccal, akivel azután találkozott, hogy vakon bebotorkált az első mosdóba, amit talált.

A Sráccal, aki megkérdezte tőle:

– Csak kíváncsiságból, van valami különösebb oka, amiért a mosdómban sírsz?

Olive nyikkant egyet. A könnyein keresztül megpróbálta kinyitni a szemét, de alig sikerült. Az egész látómezeje homályos volt. Csak egy vizenyős alakot látott: magas, sötét hajú, feketébe öltözött, és… ja. Ennyi.

– Én… Ez a női mosdó, nem?

Szünet. Csönd. Aztán:

– Nem. – A Srác hangja mély volt. Nagyon mély. Tényleg mély. Álomszerűen mély.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Komolyan?

– Eléggé, mert ez a laborom mosdója.

Na. Ezzel most megfogta.

– Nagyon sajnálom. Neked kell…? – Olive a vécéfülke felé intett, vagy arra, amerre a fülkét gondolta. Égett a szeme még csukva is, és össze kellett szorítania, hogy csillapítsa a maró érzést. Megpróbálta a ruhaujjával megszárítani az arcát, de az anyag olcsó volt és ritka, feleannyira sem nedvszívó, mint a valódi pamut. Ó, a szegénység örömei!

– Csak ezt a reagenst kell kiöntenem a lefolyóba – mondta a Srác, de a lány nem hallotta, hogy mozdulna. Talán azért, mert ő elállta a mosdókagylót. Vagy talán mert a Srác azt fontolgatta, hogy ráuszítja a kampuszrendőrséget. Az brutális gyorsasággal véget vetne a PhD-álmainak, ugyebár? – Ezt a mosdót csak a hulladék kiürítésére és a felszerelés elmosásához használjuk.

– Ó, elnézést! Azt hittem… – Rosszul. Rosszul hitte, ami szokása és átka volt.

– Jól vagy? – Biztosan nagyon magas. A hangja mintha három méterrel Olive feje fölül jött volna.

– Persze. Miért kérdezed?

– Mert sírsz. A mosdómban.

– Jaj, nem sírok. Vagyis tulajdonképpen igen, de ezek csak könnyek, tudod?

– Nem tudom.

Olive sóhajtva nekidőlt a csempézett falnak.

– A kontaktlencsém. Egy ideje lejárt a szavatossága, és már eleve nem volt valami hű, de csodás. Kikészítette a szememet. Kivettem, de… – Vállat vont. Remélhetőleg a Srác irányába. – Eltart egy darabig, amíg javul a helyzet.

– Lejárt kontaktlencsét tettél be? – A Srác hangjából személyes sértettség érződött.

– Csak kicsit járt le.

– Mit jelent az, hogy „kicsit”?

– Nem tudom. Néhány éve?

– Tessék?! – A Srác mássalhangzói élesek és precízek voltak. Frissek. Kellemesek.

– Csak pár, azt hiszem.

– Csak pár éve?

– Semmi gond. A szavatossági idő a gyengéknek való.

Egy éles hang, valamilyen horkantás.

– A szavatossági idő azért van, hogy ne zokogj a mosdóm sarkában.

Ha ez a fickó nem maga Mr. Stanford, tényleg abbahagyhatná, hogy azt hajtogatja, ez az ő mosdója.

– Semmi baj. – A lány legyintett. Úgy forgatta a szemét, mintha az nem is lángolna. – Az égő érzés általában csak pár percig tart.

– Úgy érted, korábban is csináltál már ilyet?

Olive a homlokát ráncolta.

– Milyet?

– Hogy lejárt kontaktlencsét tettél be.

– Persze. A kontaktlencse nem olcsó.

– A szem sem az.

Hmm. Jogos.

– Figyi, találkoztunk már? Esetleg tegnap este a toborzó vacsorán a leendő PhD-hallgatókkal?

– Nem.

– Nem voltál ott?

– Nem igazán az én világom.

– De az ingyen kaja?

– Nem éri meg a bájcsevejt.

Talán diétázik, mert milyen PhD-hallgató mond ilyet? És Olive biztosra vette, hogy a Srác PhD-hallgató; a dölyfös, leereszkedő hangnem rögtön elárulta. Minden PhD-s ilyen: azt hiszik, mindenkinél jobbak, csak mert kijut nekik az a kétes kiváltság, hogy óránként kilencven centért gyümölcslegyeket mészárolhatnak a tudomány nevében. A tudományos világ kietlen, sötét poklában a doktoranduszok a legalantasabb lények, és meg kell győzniük magukat, hogy ők a legjobbak. Olive nem volt klinikai pszichológus, de ez a védekező mechanizmus tankönyvi példájának tűnt.

– A program egyik helyére jelentkezel? – kérdezte a Srác.

– Aha. Biológiára. – Egek, nagyon égett a szeme. – És te? – tudakolta Olive a tenyerét a szemére szorítva.

– Én?

– Mióta vagy itt?

– Itt? – Szünet. – Hat éve. Nagyjából.

– Ó! Akkor hamarosan végzel?

– Én…

A lány észrevette a másik tétovázását, és rögvest bűntudata támadt.

– Várj, nem kell elárulnod. Az egyetem első szabálya: ne kérdezd a többi hallgatót a tanulmányi előmeneteléről.

Pillanatnyi szünet.

Aztán még egy.

– Igen.

– Elnézést! – Olive azt kívánta, bár láthatná őt. A társasági interakciók eleve nagyon problémásak; már csak az hiányzott, hogy még kevesebb kapaszkodója legyen. – Nem akartam úgy beszélni, mint a szüleid hálaadáskor.

A Srác halkan nevetett.

– Arra esélyed sincs.

– Ó! – Olive mosolygott. – Idegesítő szülők?

– És még rosszabb hálaadások.

– Ti, amerikaiak ezt kapjátok azért, mert elhagytátok a Nemzetközösséget. – Olive a kezét nyújtotta, remélte, hogy úgy általában a másik irányába. – Egyébként Olive vagyok. Mint a fa. – Eltöprengett, hogy vajon nem a lefolyónak mutatkozott-e be, amikor hallotta, hogy a Srác közelebb lép. A kezére kulcsolódó kéz száraz és meleg volt, és olyan hatalmas, hogy az egész öklét körbevette. Vele kapcsolatban biztosan minden hatalmas. Magasság, ujjak, hang.

Nem volt teljesen kellemetlen.

– Te nem amerikai vagy? – kérdezte.

– Kanadai. Figyelj, ha véletlenül beszélsz valakivel, aki benne van a felvételi bizottságban, nem lenne baj, ha nem említenéd a kontaktlencse fiaskómat? Lehet, hogy nem tűnnék a legkiválóbb jelöltnek tőle.

– Gondolod? – kérdezte a Srác fahangon.

Olive szúrós szemmel nézett volna rá, ha tudott volna. Bár az is lehet, hogy így is egész jól sikerült, mert a Srác nevetett; csak egy hangyányit, de Olive tudta. És valahogy tetszett neki.

A Srác elengedte őt, és Olive rádöbbent, hogy egész eddig a kezét szorongatta.

– Azt tervezed, hogy belevágsz? – kérdezte a Srác.

A lány vállat vont.

– Lehet, hogy nem kapok ajánlatot. – De a professzorral, dr. Aslannal, aki interjúztatta, megtalálták a közös hangot. Olive a szokásosnál sokkal kevesebbet dadogott és makogott. Ráadásul a GRE- és GPA-pontszáma majdnem tökéletes volt. Néha jól jön, ha az embernek nincs élete.

– Akkor ha kapsz ajánlatot, tervezel beiratkozni?

Olive hülye lenne, ha nem tenné. Végtére is ez a Stanford; az egyik legjobb biológia doktori program. Legalábbis a lány ezt hajtogatta magának, hogy elfedje a rémisztő igazságot.

Azt, hogy őszintén szólva kicsit pánikolt ettől az egész doktoris dologtól.

– Hát… talán. Bevallom, kissé halvány a határvonal a kiváló karrierlehetőség és az élet végzetes elcseszése között.

– Úgy tűnik, hogy az elcseszés felé hajlasz. – Úgy hangzott, mintha a Srác mosolyogna.

– Nem. Vagyis… én csak…

– Te csak?

Olive az ajkába harapott.

– Mi van, ha nem vagyok elég jó? – bukott ki belőle, és miért, úristen, miért fedte fel pici szíve legmélyebb félelmét ennek a random mosdós srácnak? És egyébként is, mi értelme? Valahányszor megszellőztette a kétségeit a barátainak és az ismerőseinek, ők automatikusan ugyanazokkal a banális, semmitmondó bátorításokkal válaszoltak. Jó leszel. Meg tudod csinálni! Hiszek benned! Ez a srác is biztosan azt fogja tenni.

Mindjárt.

Bármelyik minutumban.

Bármelyik pillanatban…

– Miért akarod ezt csinálni?

Huh?

– Micsodát?

– PhD-zni? Mi az indokod?

Olive a torkát köszörülte.

– Mindig is kíváncsi elmém volt, és a doktori iskola ideális környezet a fejlesztésére. Fontos, máshol is alkalmazható képességeket…

A Srác felhorkant.

Olive a homlokát ráncolta.

– Mi az?

– Ne ezt a szlogent szajkózd, amit egy interjúra felkészítő könyvben olvastál. Te miért akarsz PhD-zni?

– De ez az igazság! – erősködött a lány kicsit erőtlenül. – Pallérozni akarom a kutatói képességeimet…

– Azért, mert nem tudod, mi mást csinálhatnál?

– Nem.

– Mert nem kaptál ipari állást?

– Nem… Nem is jelentkeztem ipari állásra.

– Á… – A Srác megfordult, nagydarab, homályos alak lépett Olive mellé, hogy kiöntsön valamit a mosdókagylóba. A lány orrát halvány eugenol, öblítő és tiszta férfibőr illata csapta meg. Furán kellemes kombináció volt.

– Nagyobb szabadságra van szükségem, mint amit az ipar nyújtani tud.

– A tudományos világban nem lesz nagy szabadságod. – A Srác hangja közelebbről szólt, mintha még nem lépett volna hátra. – Olyan pályázati pénzekből kell finanszíroznod a munkádat, amelyekért nevetségesen nagy verseny folyik. Jobban keresnél egy kilenctől ötig tartó állásban, ahol még a hétvége fogalma sem ismeretlen.

Olive a homlokát ráncolta.

– Próbálsz rávenni, hogy nemet mondjak? Ez valami lejárt kontaktlencse-használók elleni kampány?

– Nem.

Olive hallotta, hogy a Srác mosolyog.

– Bízom benne, hogy ez csak egy rossz döntés volt.

– Folyton hordom, és szinte soha…

– Nyilván a rossz döntések hosszú sorában. – A Srác felsóhajtott. – Megmondom, mi a helyzet: fogalmam sincs, hogy elég jó vagy-e, de nem ezt a kérdést kellene feltenned magadnak. A tudományos világ sok költség, kevés siker. Az számít, hogy az indokod elég jó-e ahhoz, hogy a tudományos világot válaszd. Tehát miért a PhD, Olive?

A lány elgondolkodott, gondolkodott, és még többet gondolkodott. Aztán megfontoltan így szólt:

– Van egy kérdésem. Egy konkrét kutatási kérdésem. Valami, amit ki akarok deríteni. – Tessék. Ennyi. Ez volt a válasz. – Valami, amit, attól tartok, senki más nem fog felfedezni, ha én nem teszem.

– Egy kérdés?

A lány érezte, hogy mozdul a levegő, és rájött, hogy a Srác nekidőlt a mosdókagylónak.

– Igen. – Olive szája kiszáradt. – Valami, ami fontos a számomra. És… nem bíznám senki másra, hogy megtegye. Mert eddig nem tették meg. Mert… – Mert történt valami rossz. Mert meg akarom tenni, amit kell, hogy ne történjen meg újra.

Súlyos gondolatok ezek egy idegen jelenlétében, a behunyt szeme sötétjében. Úgyhogy résnyire kinyitotta; a látása még mindig homályos volt, de az égő érzés nagyjából eltűnt. A Srác őt nézte. Kicsit életlen volt a széleinél, de nagyon is ott volt, türelmesen várt, hogy folytassa.

– Fontos számomra – ismételte. – A kutatás, amit meg akarok csinálni. – Olive huszonhárom éves volt, és egyedül a nagyvilágban. Nem akart hétvégéket vagy tisztességes fizetést. Vissza akart menni az időben. Kevésbé magányos akart lenni. De mivel ez lehetetlen volt, megelégedett azzal, hogy helyrehozza, amit tud.

A Srác bólintott, de nem mondott semmit, ahogy felegyenesedett, és tett néhány lépést az ajtó felé. Egyértelműen távozni készült.

– Elég jó indokom van, hogy doktorira járjak? – szólt utána, és gyűlölte, mennyire úgy hangzik, mintha a helyeslésére várna. Lehet, hogy épp egy egzisztenciális krízis közepén van?

A Srác megállt, és visszanézett rá.

– A legjobb.

Olive úgy gondolta, hogy a Srác mosolyog. Vagy valami olyasmi.

– Sok szerencsét az interjún, Olive!

– Kösz.

A Srác szinte már kint is volt az ajtón.

– Talán jövőre találkozunk – hadarta Olive, és kicsit elpirult. – Ha bejutok. És ha te még nem végeztél.

– Talán – hallotta a választ.

És ezzel a Srác eltűnt. És Olive sosem tudta meg a nevét. De néhány héttel később, amikor a Stanford Biológia Tanszéke ajánlatot tett neki, elfogadta. Habozás nélkül.

Első fejezet

HIPOTÉZIS: Ha választás elé állítanak A) (kissé kényelmetlen szituáció) és B) (katasztrofális következményekkel járó szarcunami) között, a végén elkerülhetetlen, hogy a B)-t válasszam.

Két évvel és tizenegy hónappal később

Olive védelmére legyen mondva, úgy tűnt, a férfi nem bánta túlságosan a csókot.

Kellett egy pillanat, hogy alkalmazkodjon; tökéletesen érthető, tekintve a hirtelen körülményeket. Kínos, kényelmetlen, kissé fájdalmas pillanat volt, amikor Olive egyszerre szorította az ajkát a férfi ajkára, és nyújtózott olyan magasra, amennyire csak a lábujjai engedték, hogy a száját egy szinten tudja tartani a férfi arcával. Muszáj ilyen magasnak lennie? A csók biztosan úgy nézett ki, mint egy ügyetlen lefejelés, és Olive egyre jobban aggódott, hogy nem fogja tudni véghezvinni a dolgot. A barátnője, Anh, akit néhány másodperccel korábban látott errefelé tartani, egy pillantást vet feléjük, és azonnal tudni fogja, hogy Olive és Csókos Pasi nem lehetnek egy randi kellős közepén.

Aztán az a gyötrően lassú pillanat elmúlt, és a csók… megváltozott. A férfi egy erőteljes lélegzetvételt követően picit lejjebb hajtotta a fejét, ettől Olive kevésbé érezte úgy magát, mint egy majomkenyérfára mászó mókusmajom, a férfi keze pedig – ami nagy volt, és kellemesen meleg a légkondicionált folyosón – megfogta a derekát. Aztán pár centit feljebb csúszott, átkarolta Olive-ot, és magához húzta. Nem túl közelre, de nem is túl távolra.

Pont jól.

Inkább volt ez elnyújtott puszi, mint bármi más, de egész kellemes volt, és pár másodpercig Olive sok mindent elfelejtett, többek között azt, hogy egy random, ismeretlen férfihoz simul. Hogy alig volt ideje azt suttogni, hogy „Megcsókolhatom?”, mielőtt találkozott az ajkuk. Hogy eredetileg az a remény vette rá a műsorra, hogy becsapja Anh-t, a legjobb barátnőjét az egész világon.

De egy jó csók ilyen: eléri, hogy egy lány egy ideig megfeledkezzen magáról. Olive azon kapta magát, hogy ráolvad egy széles, izmos mellkasra, ami teljesen nemtörődömnek tűnt. A lány keze a határozott állról a meglepően dús és selymes hajba vándorolt, és aztán… aztán hallotta magát, ahogy felsóhajt, mintha máris kifogyott volna a szuszból, és akkor sújtott le rá a felismerés, mintha fejen találta volna egy tégla, hogy… Nem. Nem.

Nem, és biztos, hogy nem.

Nem kellene élveznie ezt. Random pasi meg minden.

Olive levegő után kapkodott, és ellökte magát tőle, vadul Anh-t kereste a szemével. A biológiai laborok folyosójának este tizenegykor jellemző, kékes ragyogásában a barátnőjének nyoma sem volt. Fura. Olive biztosra vette, hogy pár pillanattal ezelőtt látta őt.

Csókos Pasi viszont ott állt egyenesen az orra előtt, az ajka szétvált, a mellkasa hullámzott, furcsa fény csillogott a szemében, és a lánynak abban a pillanatban esett le, micsoda szörnyűséget művelt. Hogy az előbb kit…

A büdös francba!

A… büdös francba…

Mert dr. Adam Carlsen közismert seggfej volt.

Ez önmagában nem volt meglepő, mert a tudományos világban minden pozíció a doktorandusz hallgatók (sajnos Olive szintje) fölött megkövetelt bizonyos fokú seggfejséget ahhoz, hogy bármennyi ideig megtarthassák. Akik állandó helyet kaptak, a seggfejségi piramis csúcsát foglalták el. De dr. Carlsen… kivételes volt. Már ha a pletykáknak volt bármi alapja.

Ő volt az oka, hogy Olive szobatársának, Malcolmnak teljesen kukáznia kellett két kutatási projektjét is, és valószínűleg egy év késéssel fog végezni; aki miatt Jeremy rókázott a szorongástól a minősítő vizsgája előtt; az egyedüli ok, ami miatt a tanszéken a diákok fele kénytelen volt elhalasztani a szakdolgozat-védését. Joe, aki régen Olive csoportjában volt, és minden csütörtök este elvitte őt mikroszkopikus betűkkel feliratozott ismeretlen, európai filmeket nézni, kutatóasszisztens volt Carlsen laborjában, de hat hónappal ezelőtt úgy döntött, hogy „bizonyos okokból” kiszáll. Valószínűleg így volt a legjobb, mert Carlsen legtöbb megmaradt asszisztensének folyton remegett a keze, és gyakran úgy néztek ki, mint akik egy éve nem aludtak.

Lehet, hogy dr. Carlsen az egyetem ifjú rocksztárja volt, és a biológia csodagyereke, de egyben gonosz és hiperkritikus, és abból, ahogy beszélt, ahogy viselkedett, nyilvánvaló volt, hogy szerinte ő az egyetlen, aki tisztességes tudományos munkát végez a Stanford Biológia Tanszékén. Valószínűleg az egész világon. Hírhedten rosszkedvű, ellenszenves, ijesztő pöcs volt.

És Olive az előbb megcsókolta.

A lány nem tudta biztosan, meddig tartott a csend, csak hogy a férfi törte meg. Előtte állt, piszkosul ijesztően a sötét szemével és még sötétebb hajával, lenézett rá, ki tudja, hogy a 180-nál hány centivel magasabbról; biztos vagy tizenöt centivel magasabb volt nála. Ráncolta a homlokát, ezt az arckifejezést Olive felismerte a tanszéki szemináriumokról, a tekintetet, ami után általában felemelte a kezét, és rámutatott a beszélő munkájának valamilyen végzetes hibájára, amit észrevett.

Adam Carlsen. Kutatói karrierek romba döntője, hallotta egyszer Olive a témavezetőjétől.

Oké. Semmi baj. Egyáltalán semmi. Egyszerűen úgy tesz, mintha az égvilágon semmi nem történt volna, udvariasan biccent neki, és lábujjhegyen eltipeg innen. Igen, biztos terv.

– Az előbb… megcsókolt? – A férfi zavartnak hangzott, és talán kicsit kifulladtnak. Az ajka telt volt, vastag és… Istenem! Csókolt. Egyszerűen kizárt, hogy Olive megússza azzal, hogy letagadja, amit az előbb művelt.

De egy próbát megért.

– Nem.

Meglepő módon úgy tűnt, működik.

– Á, akkor oké. – Carlsen bólintott, megfordult, kicsit zavartnak tűnt. Tett pár lépést a folyosón, majd elérte az ivókutat; talán eleve oda tartott.

Olive kezdte azt hinni, hogy talán tényleg megússza, amikor a férfi megállt, és szkeptikus arccal hátrafordult.

– Biztos benne?

A fenébe!

– Én… – Olive a kezébe temette az arcát. – Ez nem az, aminek látszik.

– Oké. Én… Oké – ismételte a férfi lassan. A hangja mély volt és halk, és nagyon úgy hangzott, hogy kezd dühbe gurulni. Talán mintha már most is dühös lenne. – Mi folyik itt?

Olive ezt egyszerűen nem tudta hogyan megmagyarázni. Bármelyik normális ember furcsának találta volna a helyzetét, de Adam Carlsen, aki az empátiát hibának tekintette, nem pedig az emberség alapfelszereltségének, sosem értené meg. A lány hagyta, hogy a keze leessen az oldalához, és mély lélegzetet vett.

– Hát… Figyeljen, nem akarok bunkó lenni, de ehhez tényleg semmi köze.

A férfi egy pillanatig nézte őt, aztán bólintott.

– Igen. Persze. – Biztosan kezd visszatérni a szokásos önmagához, mert a hangjából eltűnt némi meglepettség, és újra normális lett… Száraz. Lakonikus. – Akkor visszamegyek az irodámba, és elkezdek dolgozni a IX. törvény alapján benyújtandó panaszomon.

Olive megkönnyebbülten kifújta a levegőt.

– Aha. Az remek lenne, hisz… Pillanat! Hogy micsoda?

A férfi oldalra billentette a fejét.

– A IX. törvény egy szövetségi törvény, ami véd a szexuális visszaélésektől egyetemi környezetben…

– Tudom, mi az a IX. törvény.

– Értem. Akkor szándékosan döntött úgy, hogy nem veszi figyelembe.

– Én… Mi? Nem. Én nem!

A férfi vállat vont.

– Akkor biztosan tévedtem. Valaki más zaklatott.

– Zaklat… Nem „zaklattam”.

– De megcsókolt.

– De nem igazából.

– Anélkül, hogy először kérte volna a beleegyezésemet.

– Megkérdeztem, hogy megcsókolhatom-e.

– Aztán megtette anélkül, hogy megvárta volna a válaszomat.

– Hogy mi? Igent mondott.

– Micsoda?

Olive a homlokát ráncolta.

– Megkérdeztem, hogy megcsókolhatom-e, és maga igent mondott.

– Tévedés. Megkérdezte, hogy megcsókolhat-e, és én felhorkantam.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy hallottam, ahogy igent mond.

A férfi felvonta az egyik szemöldökét, és egy pillanatig Olive megengedte magának, hogy arról álmodozzon, hogy vízbe fojt valakit. Dr. Carlsent. Vagy önmagát. Mindkettő remek lehetőségnek tűnt.

– Figyeljen, nagyon sajnálom! Fura helyzet volt. Elfelejthetnénk, hogy megtörtént?

A férfi egy hosszú pillanatig őt fürkészte, szögletes arcán komolyság tükröződött, és még valami, amit Olive nem igazán tudott megfejteni, mert túlságosan lefoglalta, hogy észrevegye, a férfi milyen rohadtul magas és széles. Egyszerűen masszív. Olive mindig is filigrán volt, épp hogy nem túl vékony, de a 172 centis lányok ritkán tűnnek pöttömnek. Legalábbis amíg nem állnak Adam Carlsen mellett. Tudta, hogy a fickó magas, persze, látta a tanszéken, vagy mikor a kampuszon sétált, meg ha együtt lifteztek, de soha nem beszéltek. Soha nem voltak ennyire közel.

Kivéve egy másodperccel ezelőtt, Olive. Amikor majdnem becsúsztattad a nyelved a…

– Valami baj van? – Majdnem úgy hangzott, mintha a férfi aggódna.

– Tessék? Nem. Nem, nincs.

– Csak mert – folytatta a férfi higgadtan – megcsókolni egy idegent éjfélkor a laborban könnyen annak a jele lehet, hogy van.

– Nincsen.

Carlsen elgondolkodva bólintott.

– Rendben. Akkor a következő néhány napban számítson a levélre. – Kikerülte Olive-ot. A lány ekkor megfordult, hogy utánaszóljon.

– Meg sem kérdezte a nevemet!

– Bárki ki tudja deríteni, mivel biztosan lehúzta a kártyáját, hogy ilyen későn bejusson a laborba. Jó éjszakát!

– Várjon! – Olive előrehajolt, és a csuklóját megfogva megállította a férfit. Ő azonnal megállt, bár nyilván semmilyen erőfeszítésébe nem került volna kiszabadítani magát, és határozottan arra a pontra meredt, ahol a lány ujjai a bőrére tapadtak; pont a karórája alatt, ami valószínűleg elvitte volna Olive éves fizetésének a felét. Vagy az egészet.

A lány azonnal elengedte, és hátralépett.

– Bocsánat, nem akartam…

– A csókot. Magyarázza meg!

Olive az alsó ajkába harapott. Tényleg jól elcseszte az egészet. Most el kell mondania neki.

– Anh Pham. – Körülnézett, hogy Anh biztosan elment-e már. – A lány, aki erre járt. Doktorandusz a biológia tanszéken.

Carlsen nem adta jelét, hogy tudná, Anh kicsoda.

– Anh… – Olive a füle mögé tolt egy barna hajtincset. A sztori itt kezdett kínossá válni. Bonyolulttá és egyúttal kicsit gyerekessé. – Találkozgattam ezzel a sráccal a tanszékről. Jeremy Langley, vörös hajú, és együtt dolgozik dr… Szóval párszor elmentünk randizni, aztán elvittem őt Anh szülinapi bulijára, valahogy azonnal egymásra kattantak, és…

Olive behunyta a szemét. Ami valószínűleg rossz ötlet volt, mert most a szemhéjára festve látta, ahogy a pasija és a legjobb barátnője úgy évődtek bowlingozás közben, mintha egész életükben ismerték volna egymást; a soha ki nem fáradó beszélgetést, a nevetést, aztán ahogy az este végén Jeremy Anh minden mozdulatát követte a tekintetével. Fájdalmasan egyértelmű volt, hogy ki érdekli. Olive legyintett, és mosolyogni próbált.

– Röviden, miután Jeremyvel szakítottunk, ő randira hívta Anh-t. A barátnőm nemet mondott, mert… csajkódex meg ilyenek, de tudom, hogy nagyon tetszik neki. Félt, hogy megbánt, mindegy, hányszor mondtam neki, hogy minden oké, nem hisz nekem.

Arról nem is beszélve, hogy múltkor hallottam, ahogy bevallja a barátunknak, Malcolmnak, hogy szerinte Jeremy állati jó pasi, de sosem árulna el engem azzal, hogy randizik vele, és annyira lehangoltnak hangzott. Csalódottnak és bizonytalannak, egyáltalán nem az erős, lehengerlő Anh-nak, akit megszoktam.

– Úgyhogy egyszerűen azt hazudtam neki, hogy már valaki mással randizom. Mert ő az egyik legközelebbi barátom, és még soha nem láttam, hogy ennyire tetszene neki valaki. Azt akarom, hogy megkapja azokat a jó dolgokat, amiket érdemel. Teljesen biztos vagyok benne, hogy ő is megtenné ugyanezt értem, és… – Olive észbe kapott, hogy fecseg, és hogy Carlsent ez baromira nem érdekli. Elhallgatott, és nagyot nyelt, bár a szája kiszáradt. – Ma este. Azt mondtam neki, hogy ma este randin leszek.

– Á. – A férfi arca kifürkészhetetlen maradt.

– De ez nem igaz. Úgyhogy úgy döntöttem, hogy bejövök, és dolgozom egy kísérleten, de Anh is felbukkant. Nem lett volna szabad itt lennie. De itt volt. Erre tartott. Pánikba estem, és… – Olive végigsimított a kezével az arcán. – Nem igazán gondolkodtam.

Carlsen egy szót sem szólt, de a tekintetéből sütött, hogy azt gondolja: Nyilván.

– Csak el kellett hitetnem vele, hogy randim van.

A férfi bólintott.

– Szóval megcsókolta az első férfit, akit meglátott a folyosón. Teljesen logikus.

Olive összerezzent.

– Hát, hogy hallom így megfogalmazva, talán nem ez volt a legjobb pillanatom.

– Talán.

– De nem is a legrosszabb! Egészen biztos vagyok benne, hogy Anh látott minket. Most azt fogja hinni, hogy randiztam magával, és remélhetőleg úgy érzi, hogy randizhat Jeremyvel, és… – Megrázta a fejét. – Figyeljen, nagyon, nagyon sajnálom azt a csókot!

– Tényleg?

– Kérem, ne jelentsen fel! Tényleg azt hittem, hogy azt hallottam, igent mondott. Esküszöm, nem akartam…

Hirtelen teljes súlyával lesújtott rá, hogy mit tett. Az előbb megcsókolt egy random pasit, egy pasit, aki éppenséggel a biológia tanszék oktatói karának hírhedten legkellemetlenebb tagja. Egy horkantást tévesen beleegyezésnek vett. Gyakorlatilag letámadta a férfit a folyosón, és az most olyan furán, töprengőn nézi őt, olyan nagy, összpontosító, közel van hozzá, és…

Basszus!

Talán mert késő éjszaka volt. Talán mert az utolsó kávéját tizenhat órája itta meg. Talán mert Adam Carlsen úgy nézett le rá. Hirtelen az egész helyzet egyszerűen már túl sok lett.

– Igazából teljesen igaza van. És nagyon sajnálom! Ha úgy érzi, hogy bármilyen módon zaklattam, akkor tényleg jelentenie kellene, mert úgy fair. Szörnyű dolog volt ilyesmit művelni, bár tényleg nem akartam… Nem mintha számítana, mi volt a szándék; inkább, hogy magának mi a benyomása...

A francba, a francba, francba!

– Most megyek, oké? Köszönöm, és… annyira, de annyira sajnálom! – Olive sarkon fordult, és végigszaladt a folyosón.

– Olive! – Hallotta, hogy a férfi utánakiált. – Olive, várj...!

A lány nem állt meg. Leszáguldott a lépcsőn az első emeletre, aztán ki az épületből, végig a Stanford gyéren megvilágított kampuszán, elszaladt egy kutyát sétáltató lány és egy a könyvtár előtt nevető diákcsapat mellett. Ment tovább, amíg már a lakása ajtaja előtt volt, csak addig állt meg, amíg kinyitotta azt, és egyenesen a szobájába ment, azt remélve, hogy elkerülheti a lakótársát, és azt, akit hazahozott magával, bárkiről legyen is szó.

Csak amikor már lerogyott az ágyára, és a sötétben világító, mennyezetre ragasztott csillagokat bámulta, akkor jutott eszébe, hogy nem nézte meg a laborban az egerét. A laptopját otthagyta a padon, a pulcsiját valahol a laborban, és teljesen elfelejtette, hogy megálljon a boltban, hogy megvegye a kávét másnap reggelre, ahogy azt Malcolmnak megígérte.

A francba! Ez a nap kész katasztrófa!

Olive-ban soha nem tudatosult, hogy dr. Adam Carlsen – közismert seggfej – a keresztnevén szólította.

Második fejezet

HIPOTÉZIS: A szerelmi életemmel kapcsolatos bármilyen pletyka terjedési sebessége egyenesen arányos azzal, mennyire szeretném az adott pletykát titokban tartani.

Olive Smith egy felfelé ívelő karrierű harmadéves PhD-
hallgató volt az ország egyik legjobb biológia tanszékén, ahol több mint száz PhD-hallgatót foglalkoztattak, ami sokszor több milliónak érződött. Fogalma sem volt, hányan dolgoznak a tanszéken, de a másolószobában található postaládák számából ítélve azt mondta volna, hogy: túl sokan. Ezért úgy okoskodott, hogy ha az Éjszaka előtti két évben (még csak pár nap telt el a csók-incidens óta, de Olive már tudta, hogy a múlt péntekre élete végéig úgy gondol majd, hogy az Éjszaka) soha nem érte az a szerencsétlenség, hogy beszélnie kelljen Adam Carlsennel, nagyon is lehetséges volt, hogy befejezheti a doktori iskolát anélkül, hogy valaha is összefutnának. Sőt, eléggé biztos volt benne, hogy Adam Carlsen nemcsak nem tudja, hogy ő kicsoda, de nem is szeretné megtudni; és valószínűleg már el is felejtette a történteket.

Kivéve persze, ha orbitálisan nagyot téved, és a pasi tényleg benyújtotta a IX. törvényen alapuló panaszt. Ebben az esetben biztosan látja őt, amikor bűnösnek nyilvánítják egy szövetségi bíróságon.

Olive úgy gondolta, pazarolhatja az idejét arra, hogy a perköltség miatt retteg, de akár koncentrálhat sürgetőbb dolgokra is. Például a körülbelül ötszáz diára, amit elő kellene készítenie a neurobiológia kurzusra, amit az őszi szemeszterben fog tartani, és kevesebb mint két hét múlva kezdődik. Vagy az üzenetre, amit Malcolm hagyott neki reggel, amiben azt írta, hogy látott egy csótányt eliszkolni a szekrény alatt, bár a lakásuk már dugig volt csapdákkal. Vagy a legfontosabbra, arra, hogy a kutatási projektje elért egy kritikus pontot, és sürgősen találnia kellett egy nagyobb, jóval gazdagabb labort, hogy elvégezhesse a kísérleteit. Különben az, ami úttörő, tudományos jelentőségű kutatás lehetne, a végén elakad egy adag Petri-csészénél, amit a hűtője frissen tartó fiókjában tárol.

Olive felnyitotta a laptopját, majdnem rákeresett a Google-on, hogy „szervek, amelyek nélkül élhetünk” és „mennyi készpénzt kapok értük”, de elterelte a figyelmét a húsz új e-mail, amit azalatt kapott, hogy a kísérleti állataival foglalkozott. Szinte mindegyik ragadozó folyóiratoktól, állítólagos nigériai hercegektől érkezett, és egy olyan, csillámot áruló cégtől, aminek a hírlevelére hat éve iratkozott fel, hogy kapjon egy ingyen rúzst. Gyorsan olvasottnak jelölte őket, szeretett volna visszatérni a kísérleteihez, ám akkor vette észre, hogy az egyik üzenet egy válasz olyasmire, amit ő küldött. Egy válasz a… A rohadt életbe. A rohadt életbe.

Olyan erővel kattintott rá, hogy majdnem meghúzódott a mutatóujja.

Ma, 15:15

FELADÓ: Tom-Benton@harvard.edu

CÍMZETT: Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re: Hasnyálmirigyrák-szűrés projekt

Olive,

A projekt jól hangzik. Kábé két hét múlva Stanfordba látogatok. Beszélhetünk akkor.

Üdv.:

TB

Tom Benton, PhD.

egyetemi docens

Biológia Tudományok Tanszék, Harvard Egyetem

Olive-nak kihagyott a szívverése. Aztán zakatolni kezdett. Majd csigatempóra lassult. Aztán úgy érezte, hogy a vére a szemhéjában lüktet, ami biztos nem egészséges, de… Igen. Igen! Valakinek kell. Majdnem. Valószínűleg. Talán? Mindenképpen talán. Tom Benton azt mondta, „jó”. Azt írta, „jól” hangzik. Ez biztosan „jó” jel, nem?

A homlokát ráncolta, és legördített, hogy elolvassa az e-mailt, amit hetekkel korábban írt a fickónak.

Július 7., 8:19

FELADÓ: Olive-Smith@stanford.edu

CÍMZETT: Tom-Benton@harvard.edu

TÁRGY: Hasnyálmirigyrák-szűrés projekt

Dr. Benton,

A nevem Olive Smith, és PhD-hallgató vagyok a Stanford Egyetem Biológia Tanszékén. A kutatásom a hasnyálmirigyrákra koncentrál, különösen olyan noninvazív, megfizethető kimutatási eszközök keresésére, melyek korai kezeléshez és a túlélési ráta emelkedéséhez vezethetnek. A vérben lévő biomarkereken dolgozom ígéretes eredményekkel. (Előzetes munkámról olvashat a mellékelt szakértői értekezésben. Frissebb, még nem publikált eredményeket benyújtottam a Biológiai Felfedezések Társaságának (SBD) idei konferenciájára; az elfogadás folyamatban van, de tekintse meg a mellékelt absztraktot.) A következő lépés további kutatások lefolytatása lenne, hogy meghatározhassuk a teszteszközeim alkalmasságát.

Sajnos a jelenlegi laboromnak (dr. Aysegul Aslané, aki két év múlva nyugdíjba vonul) nincsenek meg a forrásai, sem az eszközei, hogy folytathassam a munkámat. Ő arra biztat, hogy keressek egy nagyobb rákkutató labort, ahol eltölthetem a következő tanévet, hogy összegyűjtsem a számomra szükséges adatokat. Azután visszatérnék a Stanfordra, hogy elemezzem és feldolgozzam őket. Nagy rajongója vagyok a hasnyálmirigyrákkal foglalkozó publikációinak, és kíváncsi lennék, lenne-e rá lehetőség, hogy a munkámat az Ön laborjában folytassam a Harvardon.

Örömmel mesélek részletesebben a projektről, ha érdekli.

Tisztelettel,

Olive

Olive Smith

PhD-hallgató

Biológia Tanszék, Stanford Egyetem

Ha Tom Benton, a kiváló rákkutató eljönne Stanfordba, és szánna rá tíz percet az idejéből, meggyőzhetné, hogy segítsen a kutatási slamasztikában.

Hát… talán.

Olive sokkal jobb volt a konkrét kísérletek elvégzésében, mint a fontosságuk hangoztatásában. A tudományos kommunikáció és a nyilvános beszéd egyértelműen a nagyon gyenge pontjai közé tartoztak. De kapott egy esélyt, hogy megmutassa Bentonnak, milyen ígéretesek az eredményei. Felsorolhatná a munkája klinikai előnyeit, és elmagyarázhatná, milyen kevés kell ahhoz, hogy a projektjéből hatalmas siker legyen. Csak egy csendes padra van szüksége a fickó laborjának sarkában, pár száz kísérleti egérre, és szabad hozzáférésre a húszmillió dolláros elektronmikroszkópjához. Benton észre sem venné őt.

Olive elindult a pihenő felé, gondolatban tárgyilagos beszédet írt arról, hogy hajlandó a férfi laborját csak éjszaka használni, az oxigénfogyasztását pedig kevesebb mint öt lélegzetvételre csökkenteni percenként. Öntött magának egy csésze állott kávét, és megfordulva észrevette, hogy valaki dühös tekintettel áll mögötte.

Annyira megijedt, hogy majdnem megégette magát.

– Jézusom! – A mellkasához kapott, mély levegőt vett, és erősebben szorongatta Scooby-Doo-s bögréjét. – Anh! Halálra ijesztettél!

– Olive.

Ez rossz jel. Anh soha nem hívta őt Olive-nak; soha, kivéve, ha leszúrta, amiért tövig rágja a körmét, vagy mert vitaminos gumicukrot vacsorázik.

– Szia! Milyen volt…

– A múltkor, éjszaka.

A fenébe!

– …a hétvégéd?

– Dr. Carlsen.

A fenébe, a fenébe, a fenébe!

– Mi van vele?

– Láttalak titeket együtt.

– Ó. Tényleg? – Olive meglepettsége fájdalmasan megjátszottnak hangzott, még a saját fülének is. Talán a gimiben színjátszó leckéket kellett volna vennie ahelyett, hogy minden létező sportot kipróbált volna.

– Igen. Itt, a tanszéken.

– Ó! Klassz. Nem láttalak, különben köszöntem volna.

Anh a homlokát ráncolta.

– Ol, láttalak. Láttalak Carlsennel. Tudod, hogy láttalak, és tudom, hogy tudod, hogy láttalak, mert kerülsz engem.

– Nem kerüllek.

Anh a félelmetes ne-szórakozz-velem-pillantásával nézett rá. Valószínűleg azzal, amit a diáktanács elnökeként használt, a Stanfordi Nők a Tudományban Szövetség elnökeként, a BIPOC Kutatók Szervezetének kommunikációs igazgatójaként. Nem létezett olyan vita, amit Anh ne nyert volna meg. Nem ismert félelmet, hajthatatlan volt, és Olive imádta ezt benne, de nem ebben a pillanatban.

– Az elmúlt két napban egyetlen üzenetemre sem válaszoltál. Általában óránként írunk egymásnak.

Tényleg így volt. Többször is. Olive átvette a bögrét a bal kezébe, amire semmi más oka nem volt, mint hogy időt nyerjen. – Én… elfoglalt voltam.

– Elfoglalt? – Anh szemöldöke felszaladt. – Lefoglalt, hogy megcsókold Carlsent?

– Ó. Ó, az. Az csak…

Anh biccentett, mintha csak bátorítaná, hogy fejezze be a mondatot. Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy képtelen rá, Anh folytatta helyette.

– Az, ne sértődj meg, Ol, de a legbizarrabb csók volt, amit életemben láttam.

Nyugi. Maradj nyugodt! Nem tudja. Nem tudhatja.

– Azt kétlem – vágott vissza Olive erőtlenül. – Vegyük azt a fejjel lefelé lógós Pókember csókot! Az sokkal bizarrabb volt, mint…

– Ol, azt mondtad, hogy azon az estén randid van. Ugye nem Carlsennel randizol? – Az arca eltorzult egy grimasztól.

Olyan könnyű lett volna bevallani az igazságot. A doktori képzés kezdete óta Anh és Olive rengeteg idiótaságot csináltak együtt és külön-külön is; amikor Olive bepánikolt, és megcsókolta nem mást, mint Adam Carlsent, egy lehetne ezek közül, olyasmi, amin röhöghetnek a heti sörözős estéiken.

Vagy nem. Megvolt rá az esély, hogy ha Olive most beismeri, hogy hazudott, Anh talán soha többé nem bízik meg benne. Vagy soha nem fog járni Jeremyvel. És bár Olive-nak kicsit hányingere lett attól a gondolattól, hogy a legjobb barátnője az ő exével randizik, attól, hogy az említett barátnő nem boldog, sokkal erősebb hányingere támadt.

A helyzet lehangolóan egyszerű volt: Olive egyedül volt a világon. Már régóta így állt a dolog, a középsuli óta. Már megedzette magát, hogy ne csináljon nagy ügyet belőle; biztosra vette, hogy sokan élnek egyedül a világon, akik azon kapják magukat, hogy kitalált neveket és telefonszámokat kell leírniuk a vészhelyzet esetén értesítendőkhöz az űrlapokra. A főiskola és a mesterképzés alatt úgy birkózott meg a dologgal, hogy a tudományra és a kutatásra koncentrált, és tökéletesen készen állt arra, hogy élete hátralevő részét egy laborban töltse, ahol leginkább egy mérőedény és néhány pipetta lesznek hű társai… aztán jött… Anh.

Bizonyos értelemben szerelem volt első látásra. A doktori iskola első napja, a biológia szakos csoport orientációja. Olive belépett a konferenciaterembe, körülnézett, és riadtan leült az első szabad székre, amit talált. Ő volt az egyetlen nő a teremben, egyedül volt a fehér férfiak tengerében, akik máris hajókról beszélgettek, az előző esti sporteseményről a tévében, és a legjobb útvonalakról. Szörnyű hibát követtem el, gondolta. A Srác a mosdóban tévedett. Soha nem kellett volna idejönnöm. Soha nem fogok beilleszkedni.

Aztán egy sötét göndör hajú, szép, kerek arcú lány lehuppant a szomszédos székre, és azt suttogta:

– Ennyit arról, hogy a STEM-programok elköteleződtek a befogadás mellett, igazam van? – Ez volt az a pillanat, amikor minden megváltozott.

Lehettek volna csak szövetségesek. Mint az évfolyamuk mindössze kettő nem cisz-heteró férfi hallgatója, együtt találhattak volna vigaszra, amikor oda kellett szólni, és máskülönben békén hagyhatták volna egymást. Olive-nak sok ilyen barátja volt – ami azt illeti, az összes ilyen volt –, felületes ismerősök, akikre szeretettel gondolt, bár nem túl gyakran. De Anh az elejétől fogva más volt. Talán mert hamar rájöttek, hogy imádják azzal tölteni a szombat estét, hogy gyorskaját esznek, és rom-comokon alszanak el. Talán azért, ahogy Anh ragaszkodott hozzá, hogy elrángassa Olive-ot minden egyes „Nők a STEM világában” támogatói csoportba a kampuszon, és mindenkit ledöbbentett tűpontos megjegyzéseivel. Talán azért, mert megnyílt Olive-nak, és elmagyarázta, milyen nehéz volt neki eljutnia oda, ahol ma tart. Hogy a bátyjai cikizték, és kockának hívták azért, mert gyerekkorában annyira szerette a matekot, egy olyan életkorban, amikor azt, hogy valaki kocka, nem tartották menő dolognak. Egyszer egy fizikaprofesszor a szemeszter első napján megkérdezte tőle, hogy rossz órára jött-e. A tény, hogy a jegyei és a kutatási tapasztalatai ellenére még a tudományos témavezetője is borúlátónak tűnt, amikor úgy döntött, hogy a STEM felsőoktatást választja.

Olive, akinek az útja a doktoriig rögös volt, de közel sem ennyire, összezavarodott. Aztán dühbe gurult. Aztán a lélegzete is elakadt, amikor megértette, hogy Anh szenvedélyt tudott kovácsolni a bizonytalanságából.

És valamilyen elképzelhetetlen okból úgy tűnt, hogy Anh ugyanúgy kedvelte Olive-ot. Amikor a lány ösztöndíjából nem maradt elég a hónap végére, Anh megosztotta vele az instant rament. Amikor Olive gépe biztonsági mentések nélkül beadta a kulcsot, Anh egész éjjel fent maradt, hogy segítsen újraírni a kristálytan esszéjét. Amikor Olive-nak nem volt hova mennie az ünnepek alatt, Anh hazavitte a barátnőjét Michiganbe, és hagyta, hogy népes családja elhalmozza isteni kajával, miközben röpködött körülötte a pörgős vietnámi nyelv. Amikor Olive túl hülyének érezte magát a doktori programhoz, és azt fontolgatta, hogy kiszáll, Anh lebeszélte róla.

Azon a napon, amikor Olive megismerkedett Anh szemforgatásával, olyan barátság született, ami megváltoztatta az életét. Lassan befogadták maguk közé Malcolmot is, és tulajdonképpen trióvá váltak, de Anh… Anh az ő embere volt. A családja. Olive-nak eszébe sem jutott, hogy egy hozzá hasonló számára ez lehetséges lehet.

Anh ritkán kért bármit is magának, és bár több mint két éve barátok voltak, Olive sosem látta, hogy érdeklődne az iránt, hogy bárkivel randizzon… Jeremyig. Az volt a legkevesebb, amit Olive tehetett annak érdekében, hogy biztosítsa a barátnője boldogságát, hogy úgy tesz, mintha Carlsennel randizott volna.

Úgyhogy összeszedte magát, mosolygott, és próbálta közönyös hangon megkérdezni:

– Hogy érted?

– Úgy, hogy minden nap minden percében beszélünk, és eddig soha nem említetted Carlsent. A legjobb barátnőm elvileg a tanszék szupersztár professzorával jár, és valahogy én soha nem hallottam róla? Ismered a hírnevét, igaz? Ez valami vicc? Agydaganatod van? Nekem van agydaganatom?

Mindig ez történt, amikor Olive hazudott: a végén még többet kellett hazudnia, hogy leplezze az elsőt, és szörnyen ment neki, vagyis minden hazugság egyre rosszabb lett, és egyre kevésbé meggyőző, mint az előző. Kizárt, hogy Anh-t be tudná csapni. Kizárt, hogy bárkit be tudna csapni. Anh mérges lesz, aztán Jeremy lesz mérges, aztán Malcolm is, aztán a végén Olive teljesen egyedül találja magát. A szívfájdalomtól ki fog bukni a doktori iskolából. El fogja veszíteni a vízumát és az egyetlen bevételi forrását, és visszaköltözik Kanadába, ahol folyton esik a hó, az emberek jávorszarvasszívet esznek, és…

– Szia!

A mély és nyugodt hang valahonnan Olive háta mögül érkezett, de a lánynak nem kellett megfordulnia, hogy tudja: Carlsené. Ahogy ahhoz sem kellett megfordulnia, hogy tudja, hogy a nagy, meleg súly, ami hirtelen megtámasztja őt, határozott, de alig érezhető nyomást fejtve ki középen a derekára, az Carlsen keze. Körülbelül öt centivel a feneke fölött.

A rohadt életbe!

Olive elfordította a nyakát, és felnézett. És feljebb. És feljebb. És kicsit még feljebb. Nem volt alacsony nő, de a férfi egyszerűen nagy volt.

– Ó… helló!

– Minden rendben? – kérdezte a férfi halk, meghitt hangon, miközben a lány szemébe nézett. Mintha egyedül lennének. Mintha Anh ott sem lenne. Olyan hangnemben, amitől Olive-nak kényelmetlenül kellett volna éreznie magát, de nem így történt. Valamilyen megmagyarázhatatlan okból a férfi jelenléte megnyugtatta őt, bár egy másodperccel korábban még ki volt akadva. Talán a két különböző nyugtalanság kioltotta egymást? Lenyűgöző kutatási témának tűnt. Érdemes foglalkozni vele. Talán Olive-nak hagynia kellene a biológiát, és pszichológiára kellene váltania. Talán ki kellene mentenie magát, és utána kellene néznie a szakirodalomban. Talán ott helyben szörnyethalhatna, hogy ne kelljen szembenéznie a pocsék helyzettel, amibe sodorta magát.

– Igen. Igen. Minden remek. Anh-nal mi csak… csevegtünk. A hétvégénkről.

Carlsen Anh-ra nézett, mintha csak akkor vette volna észre, hogy ő is a szobában van. Olyan biccentéssel vette tudomásul a létezését, amivel a pasik üdvözölték egymást. A keze lejjebb csúszott Olive gerincén, és Anh szeme elkerekedett.

– Örülök, hogy megismerhetem, Anh! Sokat hallottam magáról – mondta Carlsen, és nagyon jó volt ebben, ezt Olive-nak el kellett ismernie. Biztosra vette, hogy Anh látószögéből úgy tűnik, mintha a pasi fogdosná, pedig valójában… nem. Olive alig érezte magán a kezét.

Talán csak egy kicsit. A melegség, az enyhe nyomás és…

– Én is örülök, hogy megismerhetem. – Anh-ba mintha villám csapott volna. Mint aki mindjárt elájul. – Én épp indulóban voltam. Ol, majd írok, amikor… igen.

Eltűnt, mielőtt Olive válaszolhatott volna. Ami jól jött, mert Olive-nak nem kellett új hazugságokat kitalálni. Ugyanakkor annyira mégsem, mert most csak ő és Carlsen maradtak. Aki túlontúl közel állt. Olive sokat adott volna azért, hogy azt mondhassa, ő növelte a távolságot kettőjük között, de a zavarba ejtő igazság az volt, hogy Carlsen lépett el először. Elég messze, hogy megadja a lánynak a kellő teret, aztán még messzebb.

– Minden rendben? – kérdezte a férfi újra. A hangja továbbra is lágy volt. Ilyesmire Olive nem számított tőle.

– Igen. Igen, én csak… – Olive legyintett. – Köszönöm!

– Szívesen.

– Hallotta, mit mondott Anh? A péntekről és…

– Igen. Én ezért… – A férfi ránézett, aztán a saját kezére; arra, ami pár pillanattal korábban a derekát melengette, és Olive azonnal megértette.

– Köszönöm! – ismételte. Mert Adam Carlsen talán közismert seggfej hírében állt, de Olive most piszok hálás volt neki. – Valamint, én… nem tudtam nem észrevenni, hogy az elmúlt hetvenkét órában nem kopogtattak a Szövetségi Nyomozóiroda ügynökei, hogy letartóztassanak.

A férfi szája sarka megrezzent. Minimálisan.

– Valóban?

Olive bólintott.

– Ezért úgy gondolom, hogy talán nem nyújtotta be azt a panaszt. Bár totálisan jogában állt volna. Úgyhogy köszönöm. Azt. És… és hogy az előbb közbelépett. Sok bajtól megmentett.

Carlsen egy hosszú pillanatig nézte őt, hirtelen úgy, mint ahogy a szemináriumokon szokott, ha az emberek összekeverték az elméletet és a hipotézist, vagy bevallották, hogy listás törlést használtak imputálás helyett.

– Nem kellene, hogy szüksége legyen valakire, aki közbelép.

Olive megfeszült. Rendben. Közismert seggfej.

– Nem mintha megkértem volna bármire. Megoldottam volna egye…

– És nem kellene hazudnia a kapcsolati státuszáról – folytatta. – Főleg nem azért, hogy a barátnője és a pasija bűntudat nélkül együtt lehessenek. Legutóbbi ismereteim szerint a barátság nem így működik.

Ó! Szóval tényleg odafigyelt, amikor rázúdította az élettörténetét.

– Nem erről van szó. – A férfi felvonta a szemöldökét, és Olive védekezően felemelte a kezét. – Jeremy nem volt igazából a pasim. És Anh nem kért tőlem semmit. Én nem vagyok áldozat, csak… azt akarom, hogy a barátnőm boldog legyen.

– Úgy, hogy hazudik neki – tette hozzá a férfi szárazon.

– Hát, igen, de… Azt hiszi, randizunk, maga meg én – bukott ki Olive-ból. Jó ég, ezeket az állításokat még hallani is túl nevetséges volt.

– Nem ez volt a lényeg?

– De. – A lány bólintott, és eszébe jutott a kezében tartott kávé, úgyhogy belekortyolt a bögréjébe. Még meleg volt. A beszélgetés Anh-nal nem tarthatott tovább öt percnél. – De, azt hiszem, igen. Egyébként Olive Smith vagyok. Ha esetleg még mindig be akarja nyújtani azt a panaszt. PhD-hallgató vagyok dr. Aslan laborjában.

– Tudom, ki maga.

– Ó! – Akkor talán utánanézett. Olive megpróbálta elképzelni, ahogy a fickó átböngészi a jelenlegi PhD-hallgatók listáját a tanszéki honlapon. Olive képét a program titkárnője készítette a doktori iskola harmadik napján, jóval azelőtt, hogy teljesen leesett volna neki, mire is vállalkozott. Erőfeszítéseket tett, hogy jól nézzen ki: megszelídítette hullámos, barna haját, sminket tett fel, hogy kiemelje a szeme zöldjét, kölcsönvett alapozóval még a szeplőit is eltüntette. Ez még azelőtt volt, hogy rájött, mennyire kegyetlen, halálos lehet a tudományos világ. Az alkalmatlanság érzése előtt, az állandó félelem előtt, hogy bár kutatásban jó, talán soha nem lehet a tudományos világ tagja. Olive mosolygott. Valódi, tényleges mosollyal.

– Oké.

– Az én nevem Adam. Carlsen. A tanszékem a…

A lány az arcába nevetett. Aztán azonnal megbánta, amikor meglátta Carlsen zavart arckifejezését, mintha komolyan azt hitte volna, hogy Olive nem tudja, kicsoda. Mintha a férfi nem lenne tisztában azzal, hogy a tudományterületének ő az egyik legnevesebb kutatója. A szerénység nem volt jellemző Adam Carlsenre. Olive megköszörülte a torkát.

– Igen. És… én is tudom, ki maga, dr. Carlsen.

– Talán Adamnek kellene szólítania. Tegeződnünk kellene.

– Ó! Jaj, nem! – Az túl… Nem. A tanszék nem ilyen. A PhD-sek nem szólítják a tanszék oktatóit a keresztnevükön. – Én soha nem tudnék…

– Ha Anh véletlenül a környéken lenne.

– Ó! Jó. – Ez logikus volt. – Köszönöm! Erre nem gondoltam. – Vagyis igazából semmi másra sem. Egyértelmű, hogy az agya leállt három nappal ezelőtt, amikor úgy döntött, jó ötlet, hogy úgy mentse a saját hátsóját, hogy megcsókolja ezt a pasit. – Ha nem… bánod, hazamegyek, mert ez az egész elég stresszes volt, és… – El akartam végezni egy kísérletet, de most muszáj leülnöm a kanapémra, és az American Ninja Warriort bámulni negyvenöt percig, miközben Cool Ranch Doritost eszem, aminek meglepően jobb az íze, mint azt mondják.

A férfi bólintott.

– Elkísérlek a kocsidig.

– Annyira nem vagyok megzavarodva.

– Arra az esetre, ha Anh még a környéken lenne.

– Ó! – Olive-nak be kellett ismernie, hogy ez kedves ajánlat. Meglepően kedves. Főleg, mivel Adam „túl jó vagyok erre a tanszékre” Carlsentől érkezett. Olive tudta, hogy a pasi egy pöcs, úgyhogy nem egészen értette, hogy ma miért… nem tűnt annak. Talán a saját szörnyű viselkedését kellene okolnia, mivel ahhoz képest mindenkié sokkal jobbnak tűnik. – Kösz! De nincs rá szükség.

Látta, hogy a férfi nem akar erősködni, de nem bírja megállni.

– Jobban érezném magam, ha megengednéd, hogy elkísérjelek a kocsidhoz.

– Nincs kocsim. – Nem fáradt azzal, hogy hozzátegye: PhD-hallgató vagyok, aki a kaliforniai Stanfordban él. Kevesebb mint harmincezer dollárt keresek évente. A lakbérem elviszi a fizetésem kétharmadát. Ugyanazt a kontaktlencsét hordom május óta, és minden szemináriumra elmegyek, ahol van büfé, hogy spóroljak a kaján. Fogalma sem volt, hogy Carlsen hány éves, de nem lehetett olyan rég, amikor ő PhD-zett.

– Buszozol?

– Biciklizek. A biciklim pedig ott van mindjárt az épület bejáratánál.

A férfi szóra nyitotta a száját, aztán becsukta. Aztán újra kinyitotta.

Megcsókoltad azt a szájat, Olive. És jó csók volt.

– Errefelé nincsenek bicikliutak.

A lány vállat vont.

– Szeretek veszélyesen élni. – Úgy értette, hogy olcsón. – És van sisakom. – Elfordult, hogy letegye a bögrét az első szabad felületre, amit talált. Később visszaszerzi. Vagy nem, ha valaki ellopja. Kit érdekel? Amúgy is olyasvalakitől kapta, aki már befejezte a doktorit, és otthagyta a tudományos világot, hogy DJ legyen. Kevesebb mint egy hét alatt Carlsen másodszor mentette meg a seggét. És másodszor esett meg, hogy nem bírt még egy pillanattal többet a társaságában tölteni.

– Majd találkozunk, rendben?

A férfi mellkasa megemelkedett, és mélyet lélegzett.

– Jó. Oké.

Olive olyan gyorsan ment ki a szobából, amennyire csak tudott.

– EZ EGY ÁTVERÉS? Biztosan az. Benne vagyok a tévében? Hol vannak a rejtett kamerák? Hogy nézek ki?

– Nem átverés. Nincsenek kamerák. – Olive megigazította a hátizsákja pántját a vállán, és félreállt, hogy ne üsse el egy elektromos rolleres egyetemista. – De most, hogy mondod… remekül nézel ki. Főleg reggel fél nyolchoz képest.

Anh nem pirult el, de majdnem.

– Tegnap este feltettem az egyik olyan arcmaszkot, amit Malcolmmal adtatok a szülinapomra. Amelyik úgy néz ki, mint egy panda. És vettem egy új fényvédőt, ami elvileg ad egy kis ragyogást. És tettem fel szemhéjfestéket – tette hozzá egy szuszra hadarva.

Olive megkérdezhette volna tőle, hogy miért strapálta magát ennyire azért, hogy jól nézzen ki egy közönséges kedd reggelen, de már tudta a választ: Jeremy és Anh laborjai ugyanazon a szinten voltak, és bár a biológia tanszék hatalmas, a véletlen találkozásokra nagyon is megvolt az esély.

Elrejtett egy mosolyt. Bármennyire is furának tűnt, hogy a legjobb barátnője az ő egyik exével randizik, örült, hogy Anh kezdi megengedni magának, hogy romantikus szemmel nézzen Jeremyre. Jó volt tudni, hogy a megaláztatás, aminek Olive kitette magát az Éjszakán, kifizetődött. Emiatt, és a Tom Benton kutatási projektjével kapcsolatos, ígéretes e-mailje miatt Olive hinni kezdte, hogy jobbra fordulnak a dolgok.

– Oké. – Anh erősen koncentrálva harapdálta az alsó ajkát. – Tehát ez nem átverés. Vagyis kell lennie más magyarázatnak. Hadd találjam meg!

– Nem kell magyarázatot keresni. Mi csak…

– Te jó ég, megpróbálsz állampolgárságot szerezni? Visszatoloncolnak Kanadába, mert közösen használtuk Malcolm Netflix-jelszavát? Mondd meg nekik, hogy nem tudtuk, hogy szövetségi bűntény! Ne, várj, ne mondj nekik semmit, míg nem szerzünk neked ügyvédet! Ol… én elveszlek. Szerzek neked zöldkártyát, és nem kell…

– Anh. – Olive erősebben szorította a barátnője kezét, hogy egy pillanatra befogja. – Esküszöm, nem toloncolnak ki. Csak egyetlen randira mentem el Carlsennel.

Anh grimaszolt, odarángatta Olive-ot az ösvény melletti padhoz, és kényszerítette, hogy leüljön. Olive engedelmeskedett, és azt mondta magának, hogy fordított helyzetben, ha ő kapta volna rajta Anh-t, hogy megcsókolja Carlsent, valószínűleg ugyanígy reagálna. A francba, valószínűleg nagyban foglalná az időpontot Anh-nak egy teljes pszichiátriai kiértékelésre.

– Figyelj – kezdte Anh –, emlékszel, hogy tavaly tavasszal hátrafogtam a hajadat, miközben te sugárban kihánytad a több mint két kiló romlott rákkoktélt, amit dr. Park nyugdíjazási partiján ettél meg?

– Ó, igen, emlékszem. – Olive töprengve oldalra billentette a fejét. – Többet ettél, mint én, és kutya bajod sem lett.

– Mert keményebb fából faragtak, de nem ez a lényeg. Hanem az, hogy itt vagyok melletted, mindig is itt leszek, történjék bármi. Nem számít, mennyi romlott rákkoktélt hánysz ki sugárban, bízhatsz bennem. Egy csapat vagyunk mi ketten. És Malcolm is, amikor nem foglalja le, hogy végigdugja Stanford teljes lakosságát. Tehát, ha Carlsen titokban egy földönkívüli életforma, ami azt tervezi, hogy elfoglalja a Földet, ami végül ahhoz vezet, hogy az emberiséget szolgaságba taszítják a gonosz hadurak, akik úgy néznek ki, mint a kabócák, és ezt csak úgy akadályozhatod meg, ha randizol vele, akkor nekem elmondhatod, és szólok a NASA-nak…

– Az ég szerelmére! – Olive-nak nevetnie kellett. – Csak egy randi volt.

Anh elgyötörten nézett rá.

– Egyszerűen nem értem.

Mert nincs is értelme.

– Tudom, de nincs mit megérteni. Csak… elmentünk egy randira.

– De… miért? Ol, gyönyörű vagy, okos, vicces, és kiváló az ízlésed a térdzoknik terén, miért randiznál Adam Carlsennel?

Olive az orrát vakarta.

– Mert ő… – Erőfeszítésébe telt kimondani a szót. Bizony. De muszáj volt. – Kedves.

– Kedves? – Anh szemöldöke olyan magasra szaladt, hogy szinte elérte a hajvonalát.

Ma tényleg nagyon cukin néz ki, gondolta Olive elégedetten.

– Adam Seggfej Carlsen?

– Hát, igen. Ő… – Olive körülnézett, mintha segítséget kaphatna a tölgyfáktól vagy a nyári óráikra siető diákoktól. Amikor úgy tűnt, nem érkezik semmi segítség, egyszerűen befejezte, bénán. – Ő egy