Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Roman Kulikov, Jezsi Tumanovszkij

Szvjazannije Zonoj 2

2019

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978 963 551 097 9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Roman Kulikov, Jezsi Tumanovszkij

© Hungarian translation 2022, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1

– ÜSS!

Ütés, kifújás, még két ütés.

Az edző kezére húzott fekete-vörös „mancsok” Anton leggonoszabb ellenségeivé váltak az utóbbi két órában.

– Ne lazsálj! Dolgozz! – A fültövén csattanó pofon alaposan felhevítette már alábbhagyni kezdő dühét.

Izzadság marta a szemét, izmai sajogtak, mégis rátalált a sorozat befejezéséhez szükséges erőre. Elég volt hozzá felidéznie azt a mai befektetői megbeszélést, ahonnan egy tizenöt éves, másik városban élő ostoba kölyök hibája miatt kellett sürgősen lelépnie, aki pont a legalkalmatlanabb pillanatban döntött úgy, hogy elszív egy füves cigit.

Ökle kegyetlenül megsorozta a mancsokat.

Anton gondolatai visszaugrottak majd öt évvel korábbra, mikor összezavarodva és rémülten belevágott a haldokló Bagoly kezébe, kipiszkálta és magához vette a relikviát… Ha akkor tudja, miként alakulnak a dolgok a jövőben, milyen lesz az élete…

Egy pillanatra még el is képzelte, hogy nincs ott a jobb kezében az a gyűlölt relikvia, melyet nagyon találóan a Végzet Láncának neveznek, hogy milyen lenne ha nem kellene állandóan rettegnie a váratlan lerészegedéstől, ok nélküli zúzódásoktól, vágásoktól, vagy ahogy ma is, a relikvia másik felének egyszerűen bekábítózott hordozójától…

Igen, szívesen megszabadult volna ettől az egésztől, de vajon most is azt tenné, amit négy és fél évvel ezelőtt?

Valószínűleg.

És haragja, mely addig a távoli és egyúttal viszolyogtatóan közeli Száskára irányult, most önmaga ellen fordult, és ennek hevületében csapott le az edző kezére. Anton még fel is mordult a túlcsorduló érzelmektől.

– Na, mára ennyi – mondta a tréner, majd hagyva, hogy befejezze a sorozatot, elégedett tekintettel levette a mancsokat. – És csinálj valamit a hangulatoddal, amikor edzeni jössz! A kudarcaidat másokon próbáld leverni!

Anton elvörösödött szégyenében.

– Elnézést kérek, Pál Vitalics.

Az edző elfordult, legyintett, és elment.

Anton kifulladva, bosszúsan a padlóra köpött, megrázta fejét, levette kesztyűjét, fogta fürdőköpenyét és törölközőjét, majd átment a klub gőzfürdőjébe.

Leült, és arra gondolt, mennyire emlékeztetnek ezek a gőzfelhők az életére: az események kavarognak, összefonódnak egymással, bemocskolódott múltat és homályos, tisztázatlan jövőt hagyva maguk után.

– Antoha, itt vagy? – hallatszott Viktor hangja az ajtóból.

– Aha.

Barátja és egyben Anton cégének beugrós ügyvezetője becsukta maga mögött az ajtót, és kezével legyezve próbálta sikertelenül eloszlatni a gőzt.

– Milyen párás ez a mai nap! Hú…

Elterült a szomszédos padon. Néhány perc néma csendben telt. Csak a felforrósodott kövek pattogtak néha a tűzben, és a sportcsarnokból hallatszott halk zene.

– Szóval, elmondod, vagy gúnyolódni akarsz? – kérdezte végül Anton.

– Először természetesen nevettem – válaszolta higgadtan Viktor.

– Világos.

Anton lehunyta szemét, és megpróbált lazítani. Sikertelenül. A kimerítő edzés során kissé fellazuló idegfeszültség visszatért.

Társa a nedves falnak támaszkodva felült, és azt mondta:

– Minden sikerrel zárult. Aláírtuk a szerződést. És kinek köszönhető mindez? Egyértelmű! A lenyűgöző, leleményességében és elbűvölő modorában utolérhetetlen ügyvezetőnek. Amilyen vagyok. És kinek az ellenére? Ez is egyértelmű! A taknyát-nyálát csorgató vezérigazgatónak, vagyis neked!

Anton szinte érezte, ahogy egy súlyos kő legördül válláról. Megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Mit mondtál nekik?

– A befektetőknek?

– Hát persze!

– Arról, hogy az a fickó, akivel ők szerződést akarnak kötni, miért kezdett el váratlanul körülöttük sertepertélni, megtapogatni a fejüket, megcsodálni, milyen selymes a hajuk, vihogni a kávéscsészébe töltött habon, és elbeszélgetni a töltőtollával?

Anton nem tudott mit válaszolni, ezért csak várta szótlanul a folytatást.

– Hogy egy csínytevés áldozata lettél, és további ostobaságok is várhatóak tőled. Nem tudom, mennyit vettek be abból a sok baromságból, amit összehordtam nekik, én személy szerint egy fillért se tettem volna rá, de úgy tűnt, ők is legalább annyira alá akarják írni velünk a szerződést, mint mi velük, ezért úgy tettek mintha én lennék a legigazabb ember a világon.

– Vitya, remekül csináltad! Hihetetlen, mennyire megy ez neked!

Jó hangulata kezdett visszatérni.

– Ez igaz, de veled meg mi a fene történt? Tényleg ennyire megzakkantál?

Anton ismét felsóhajtott, és kis szünetet tartva válaszolt:

– Száska.

Viktor végigsimította arcát, ami lehetett az arcát az izzadságtól megszabadító mozdulat, de akár a frusztrált bosszúságot kifejező gesztus is.

– Megint?! Mintha azt mondtad volna, már megbeszéltétek!

– Én is azt hittem. És az utóbbi hat hónapban ez az első alkalom.

– Ja, az első! – Viktor nem fogta vissza az érzelmeit. – De nem az utolsó, az már biztos!

– És mit tehetnék?! Nem én akartam, nem is kértem ezt! – csattant fel dühösen Anton, de gyorsan összeszedte magát: Viktor is tudta, miről van szó. Visszatérése után szinte azonnal, a legapróbb részletekbe menően mesélt legjobb barátjának a Zónában tett utazásról, kezdve azzal, hogy mindenkinek megvan a maga Zónája, és mindenki másképp érti és értelmezi ezt a szót. Beszélt az összes szerencsétlen lépéséről; Kováról és fiáról, Száskáról, akik véletlenül hozzájutottak egy Végzet Lánca nevű relikvia egyik feléhez, mely összekapcsolta őket a fosztogató, emberrabló Bagollyal; a keményszívű, elveihez ragaszkodó, ám alapjában véve egész jó ember Máléról. Viktor arról is tudott, hogy mikor Bagoly halálosan megsebesült, Anton, hogy Száskát megmentse, elvette a Végzet Láncát a banditától, és saját karjába ültette. Ezért most minden olyan esemény, ami komoly hatással van Száska testére, megjelenik Antonnál is, és fordítva. Azzal is tökéletesen tisztában volt, mit jelent a Zóna Anton számára, bár ezt az információt barátja csak annak a súlyos alkoholos befolyásoltságnak idején engedi szabadon, amit az emberek általában „seggrészeg” néven emlegetnek.

Viktornak nemegyszer látnia kellett, ahogy Antonnak hirtelen elkezd vérezni a térde, mikor Száska a bicikliről leesve vagy focizás közben beverte a sajátját, vagy amikor Anton egy partin kissé kapatos lett, az ettől „lerészegedő” Száska elesett, eltörte a karját, ami azonnal Antonnal is megtörtént.

Tanúja volt, hogyan kezd egy növekedésben lévő, édesanyjával valahol a Fekete-tenger partján élő kisfiú lázadozni az őt egy tőle több ezer kilométerre lakó idegenhez kötő, láthatatlan bilincsek ellen. A korlátozások, tilalmak, a következmények folyamatos végiggondolása, a szakadatlan éberség és függőség ellen. És mindezekhez még hozzáadódott a másik személy feletti hatalom fokozatosan egyre mámorítóbbá váló érzése, ami végül odáig vezetett, hogy Száska szándékosan vagdalta a saját karját, ezzel üzengetve Antonnak, eszméletvesztésig vedelt, motorra ült, és összetörte magát, valószínűleg szándékosan.

Viktor, mivel mindezt képtelen volt higgadtan végignézni, saját kezébe vette a dolgot, megkereste Száskát, és rávette Antont, hogy találkozzon a fiúval, beszélgessenek, dolgozzanak ki valamiféle együttélési stratégiát. Eleinte még úgy tűnt, a dolog működik. A két különböző, egymástól távol élő embert nemcsak a relikvia, de valami látszólagos barátság is kezdte összekötni. Folyamatosan kommunikáltak egymással, figyelmeztették a másikat a valószínűleg mindkettőjükre hatást gyakorló terveikről. Anton elkezdte anyagilag segíteni a családot, szerencsére megengedhette magának, cége a kiterjedt válság ellenére is egyre feljebb jutott. Ez egész hosszú ideig ment így. Egészen addig, míg Száska édesanyja cukorbeteg nem lett. Ekkor a srác mintha kifordult volna magából: folyamatosan ivott, verekedett, tele lett sérülésekkel. Antonnak ismét fel kellett keresnie, hogy észhez térítse. És ismét úgy tűnt, működik a dolog: eltelt egy fél év, minden különösebb túlzás nélkül. Ám ma, a befektetőkkel folytatott tárgyalás közben Anton hirtelen azon kapta magát, mintha elszívott volna egy jointot.

És ha Viktor nem lenne, az üzlet ment volna a levesbe.

– Vitya, sajnálom! – mondta Anton őszintén. – Nem is tudom, mihez kezdenék, ha te nem lennél. Köszönöm, haver!

– Egy „köszönöm” már nem elég, utalj ki valami prémiumot! És legyen kézzelfogható!

– Ez nem is kérdés!

– És elmegyek nyaralni két hétre, már rég megígértem Tánykának, hogy elrepülünk valahová.

– Megbeszéltük!

– És jó lenne egy autó…

– Ácsi! Ne légy mohó!

– Azért meg kellett próbálnom – nevette el magát Viktor.

A hangulat érezhetően tovább javult.

– Pál Vitalicsot is felbosszantottam. Adnom kell neki valamit, hogy kiengeszteljem.

– Egy házimozi az unokáknak – tanácsolta Viktor.

– Tényleg. Emlékszem, hogy emlegetett valami ilyesmit.

– És vele mihez kezdesz? Elmész hozzá megint?

Anton nem tudta, mit is válaszoljon. Viktor elgondolkodva folytatta:

– Hogy őszinte legyek, nem is tudom, mit tennék a helyedben. Felhívtad már?

– Aha.

– És mit mondott?

– Lecsapta.

– Mekkora egy barom!

– Pénzt ajánlottam neki. Azt mondta, nincs rá szüksége. Akkor megkérdeztem, megtenné, hogy ő veszi meg a gyógyszert az anyjának?

– És jogosan. Tudja egyáltalán, mennyit ajándékozol nekik minden hónapban?

Anton nem válaszolt. A Száskával folytatott beszélgetés pörgött az agyában, és nem hagyta el a kimondott szavai miatti bűntudat. Viktor viszont pont ellenkezőleg, úgy vélte, Anton túlságosan lágyszívű:

– És nem kérdezted meg, mit gondol: ez az, amiért az apja az életét adta? Hogy ezért vetted magadhoz azt a relikviát attól a… hogy hívták azt a… banditát?

– Bagolytól.

– Igen, Bagolytól! Ezért?! Hogy ő verekedhessen meg füvezhessen?! Ha nem tudnám, hogy rád is hatna, szívesen pofán vágnám.

– De ő még csak egy gyerek. Emlékezz vissza magunkra az ő korában!

– De rajtunk nem múlott senki más élete! És csak ne védd, mert még felmerül bennem a gondolat, nem is olyan rossz ötlet mind a kettőtöket jól pofán vágni, még ha csak az egyikőtökön át is.

Viktornak bizonyos szempontból igaza volt. Mindennek megvan a maga ára. Száska az életét kapta tőle, még ha nem is túl kedvező feltételekkel, de ez akkor is egy élet! Aminél semmi sem lehet értékesebb. Át kell gondolnia, mihez kezdjen, mit mondjon és tegyen.

– Megyek, úszom egyet – állt fel Viktor.

– Menj csak! Én elhúzok haza. Még egyszer köszönöm.

A klubból kilépve beült az autójába, beindította a motort, majd legalább negyedóráig nem mozdult. A nap folyamán átélt érzelmek után szinte semmivé lett. A tenyerére nézett, melyben az a fél relikvia lapult, de akárcsak máskor, most sem látott semmit. Sem egy csomót, sem egy kidudorodást. Ez az aljas parazita elrejtőzött, kitűnően álcázza magát. Röntgen nélkül szinte lehetetlen kimutatni, még tűvel szurkálva se mindig sikerül. Ujjai ökölbe szorultak, és a kormányra csapott. Az autó bosszúsan megnyikordult.

Megszólalt a mobilja.

Rita.

Felvette.

– Igen, bébi?

– Hamarosan jössz?

Meghallva a lány hangját, azonnal olyan meghitté vált minden. Az ablakon túli szürke homály kezdett megtelni színekkel.

– Már úton vagyok.

– Jó, akkor megvárlak a vacsorával.

Lenyomta a gázpedált.

Házak, háztömbök, utcák suhantak el mellette. Egy másik valóság elmosódott foltjai, ahol még sem anomáliák, sem mutánsok, sem relikviák nem voltak. De szívesen visszamenne oda! Ám úgy tűnt, a végzet nem hagyott számára visszautat.

A város hamarosan elmaradt mögötte. A kerekek alatt egy szinte üres autópálya szalagja feszült. Alig negyven perc választotta el az ízletes vacsorától, otthona kényelmétől és a gondoskodó öleléstől.

Felvillanó fájdalom perzselt agyába, és ettől azonnal elvesztette az eszméletét.

Az első dolog, amit megérzett, a vér íze a szájában. Sós, fémes.

Valahonnan ismerős dallam hallatszott.

Gyönyörű dal – jött a gondolat. Pont, mint a mobilom csengőhangja…

Nehézkesen kinyitotta a szemét, de utána is minden sötét volt körülötte. Többször is pislogott, az eredmény ugyanaz. Az azonnali pániktól összerázkódott, mire feje erős fájdalommal reagált. És ezúttal nem csak a tarkójában. Az üvegről a következő pillanatban visszaverődő fényvillanás szinte örömmel töltötte el.

Phűű! Vagyis nem vakult meg, szimplán csak éjszaka van. Mennyi ideje lehet eszméletlen, hogy ilyen sötét van körülötte? Hisz amikor hazafelé tartott, még épp csak kezdett besötétedni.

Kinyújtotta kezét, és megtapogatta a tarkóját. Ujjai méretes dudorra bukkantak, mintha fejbe verték volna egy baseballütővel. Tekintettel rá, hogy egymaga volt a kocsiban, ez aligha lehetséges. Vagyis…

Fájdalomtól zsongó fejében a gondolatok alig tudtak moccanni. A folyamat egy régóta nem olajozott mechanizmus, rozsdásodó fogaskerekek forgásához hasonlított leginkább.

Száska… A csapás Száskán keresztül érkezett – jött rá végre.

Újra felhangzott az ismerős dallam, és felvillant a szélvédőn egy tükörkép.

A mobil!

Anton körülnézett. A telefon az utasülés alatt villogott. Komoly kihívást jelentett hozzáférni. Nem csak a feje, hanem egész teste sajgott: nyaka fájt, bordáit és mellkasát mintha tüzes karikák szorongatnák. Megnyomva kikapcsolta a biztonsági övet, és kezével tapogatózott az ülés alatt. Mire a készüléket sikerült megfognia, az hétszer is felvillant.

A repedezett kijelző kialudt, majd újra bekapcsolt. A hangszóróból alig lehetett hallani a dallamot.

Rita hívta. A mutatott idő szerint már vagy három órája otthon kellene lennie. Jó soká volt eszméletlen! Próbálta felvenni a hívást. A sérült képernyő nem reagált.

A hívó letette, a lista szerint tizenhét nem fogadott hívása volt.

Durván megszomjazott. Valahol egy szatyorban kell lennie egy palack víznek. Felemelte a kezét, hogy felkapcsolja a mennyezeti világítást, de az nem reagált. Eszébe jutott, hogy megpróbálhatná a mobilját használni elemlámpaként. Furamód, ez sikerült is. A képernyő egy része még működőképesnek bizonyult. Bravó, kínai testvérek!

A holmik szanaszét szóródtak a kocsiban. Ami korábban a csomagtérben volt, most a műszerfalon hevert. A kesztyűtartó kinyílt, tartalma a padlóra és az ülésekre hullott. A kioldódott légzsák maradványa a kormányról lógott. Tekintete végigfutott a több hosszanti repedést elszenvedett szélvédőn. Kívülről mintha beterítette volna valami. Fekete, zsíros, csomós. Anton megtalálta a szatyrot, előhúzta a vizespalackot, és mohón ivott. Aztán kinyitotta az ajtót. Hideg levegő áramlott be. Odakinn valóban leszállt már az éjszaka, de korántsem olyan sötét, mint addig gondolta. Az autó egyenesen az árokba csapódott, a motorháztetőt és az ablakokat vastag sárréteg borította. Nyilvánvalóan végigsöpört rajta a vízzel keveredett föld hulláma, mikor az irányítását vesztett terepjáró belerepült. És ezzel valószínűleg tompította is a becsapódást.

Anton kiszállt a kocsiból. Lába bokáig süppedt a cuppogó sárba. Az autópálya nem is volt túl messze. Alaposabban megnézve jól látszik a széles kerekeknek az úttól az árokig húzódó nyomvonala, de a sötétben igencsak lehetetlen észrevenni egy fekete, sáros, lekapcsolódott fényű terepjárót. Ezért nem sietett senki a segítségére, és megtalálni is aligha sikerült volna bárkinek, még ha akarná is.

Gondolatai ismét visszatértek Száskához. Egy tarkóra mért ütés nem tréfadolog. Hétköznapi verekedésnek sem érezte semmilyen hatását. Valami komolyabb történt. És a srác elvileg most pont olyan állapotban van, mint Anton: kapott egyet a fejére, de túlélte a balesetet.

A törött mobil ismét életre kelt a kezében, de sem felvenni, sem visszahívni nem lehetett róla.

Anton visszamászott a kocsiba. Elfordította a kulcsot a gyújtáskapcsolóban. Semmi reakció.

Felnyitotta a motorháztetőt, bevilágított a telefonnal, és már egy felületes vizsgálattal is felfedezte, hogy az akkumulátor negatív kábele leugrott, valószínűleg a becsapódáskor. Visszacsavarozni alig két perc volt.

Ismét beült a volán mögé. A kulcs elfordítva: a műszerfal és a világítás feléledt, a motor felmordult és duruzsolni kezdett. Simán, magabiztosan, kellemesen és megnyugtatóan.

Anton becsukta az ajtót. Most kiderül, feleslegesen dobott-e ki annyi pénzt ezért a terepjáróért, vagy sem. Bebizonyosodott, hogy nem. Mind a négy kerék forogni kezdett, magabiztosan taszigálva kifelé a kocsit a sárból. Földgöröngyök repkedtek mindenfelé, koppantak a karosszérián és az ablakokon. Anton hamarosan megérezte, hogy a mozgás egyenletessé válik, a kipörgések megszűntek. Bekapcsolta az ablaktörlőt, lemosta a mocskot a szélvédőről. Valami ropogott és kopogott a motorháztető alatt, de az autó mozgott.

Az út hazáig a szokásoshoz képest háromszor annyi ideig tartott. Kétszer hányingere lett, és elkezdett szédülni. Ilyenkor megállt, és megvárta, míg elmúlik. Ha nincs a Végzet Lánca, egy ilyen baleset után aligha lett volna képes még csak megmozdulni is. A relikviának köszönhetően viszont most egyszerre két szervezet is dolgozott egészsége helyreállításán.

Rita, amint meghallotta a kocsi hangját, kirohant a házból. Viktor tűnt fel mögötte.

– Ez nem semmi! – füttyentett, meglátva a terepjáró állapotát.

Rita levegő után kapkodott, mikor megpillantotta a vérrel, zúzódásokkal és sárral borított, az autóból szinte kieső Antont.

– Antoska! – kiáltott fel a lány rémülten, de gyorsan összeszedte magát, és beszaladt a konyhába az elsősegélykészletért. Viktor pedig betámogatta Antont a házba.

– Ezt meg hogy hoztad össze?! – kérdezte a barátja.

– Add a telefont! – követelte válasz helyett Anton.

– Minek neked telefon?! Csak lépkedj szép lassan…

– Telefont! – szabadította ki magát és emelte meg a hangját Anton.

– Jól van, na! Mit kiabálsz?

Az ujjak nem igazán engedelmeskedtek, sehogy se tudta megtalálni a megfelelő kontaktot, pedig Száska száma biztosan megvan Viktornál is.

– Add ide! – találta ki a barátja, kit akar felhívni. – Az előfizető átmenetileg nem elérhető, vagy kikapcsolta a készüléket.

– Hívd újra!

Rita kifutott.

– Mit ácsorogtok itt még mindig?! – kérdezte aggodalmasan.

Viktor széttárta a karját, jelezve, hogy nem tehet semmiről.

Anton lehajolt, kezét térdére tette, és fejét felemelve azt mondta:

– Hívd!

Viktor dühösen fújt egyet, ingerülten összeszorította a száját, de eleget tett a kérésnek.

– Az előfizető átmenetileg nem elérhető, vagy kikapcsolta a készüléket! Elégedett vagy? Ebből elég! Most befelé a házba!

Ritával együtt az éjszaka hátralévő részében Anton körül foglalatoskodtak, kihívták a mentőket is, de mire azok odaértek, a Végzet Lánca már megtette a dolgát. Az orvosok csak annyit tudtak mondani, hogy Anton egy mázlista, felírtak egy receptet, és elmentek.

– Szóval, mi történt? – kérdezte Viktor, mikor végre kiderült, Anton egészségét nem fenyegeti semmi.

– Száska.

– Megint?! – tört ki magából azonnal a barátja. – Micsoda egy barom kölyök! Mondtam már neked, helyezzük el valami gumiszobában!

– Nem, Vitya, várj!

– És meddig tudsz még várni?! Ez a korcs nem ért a baráti szóból! És ez azt jelenti, hogy szükség van a gorombaságra.

– Vitya, miről beszélsz?! – pirított rá Rita, behozva teát és szendvicseket. – Ő még csak egy kisfiú.

– Ez a „kisfiú” ma annyi baromságot csinált, hogy…

– Nem, Vitya – szakította félbe Anton. – Valami történt vele. Ha engem kiütött, akkor őt is. Vagy nagyon nagyot esett, vagy leütötték.

– Persze hogy elesett, befüvezve az nagyon könnyen megy!

– Azt érezném.

Ez az érv kissé lehűtötte barátja izgatottságát.

– És a telefont se veszi fel – folytatta Anton. – És akár ki is nevethetsz, de rossz előérzetem van.

– Mint aki balesetet szenvedett? – Viktor nem is próbálta leplezni iróniáját.

– Nem. Ez más – hagyta figyelmen kívül Anton. – Valami történt vele. Érzem.

– Ha te élsz, az azt jelenti, hogy ő is.

E szavakra a csésze kifordult Rita kezéből, eltört, a tea meg szétfolyt.

Anton dühösen pillantott a barátjára.

– Én csak azt mondom, ha te rendben vagy, akkor minden jól alakul – kezdett magyarázkodni Viktor, már közel sem olyan magabiztosan –, igaz?

– Igaz – bólintott Anton. – Ez határozottan így van. Rita, kedvesem, hoznál még szendvicset? Valahogy nagyon megéheztem.

Amikor a lány kiment, Anton odasziszegte Viktornak:

– Mi a fenét szövegelsz?! Tisztában van vele, hogy ha a kölyök meghal, én is! De mi a tökömért kell erre emlékeztetni őt egy ilyen helyzetben?!

– Igen, felfogtam! Sajnálom. Hívtad már az anyját?

– A telefonom összetört, és Galina Ivanovna számára nem emlékszem fejből. Holnap veszek egy új készüléket, és visszatöltöm a kontaktokat.

– És… miért nem hívod az enyémről? – nézett rá értetlenül a barátja.

– Tényleg! – Anton a homlokára akart csapni, de időben visszafogta magát: a feje már így is eléggé fájt.

A SIM-kártya kicserélése, a fiók aktiválása és a kontaktok letöltése egy fél órába se telt.

– Antosa, nem mennél aludni? – aggodalmaskodott Rita. – Az orvosok azt mondták, erre mindenképp szükséged van.

– Igen, kedvesem, rögtön.

Már a kontaktokat pörgette végig, hogy megkeresse a szükségeset. Megtalálta, és benyomta a hívást. Kicseng, újabb csörgés… Az izgalomtól dübörögni kezdett a halántéka. Remélte, hogy meghallja Galina Ivanovna nyugodt, álmos hangját, akkor bocsánatot kér tőle, és elkezd magyarázkodni, hogy eltévesztette a számot, és mintegy mellékesen rákérdez, hogy van Száska, esetleg meghallgat néhány panaszkodó mondatot is.

– Anton! Anton! – hallatszott egy női hang a készülékből. És azonnal világossá vált, hogy a dolgok rosszul állnak. A nő elkínzottan, kétségbeesetten beszélt, hangja meg-megcsuklott, szinte sírt. – Anton, már hívtalak, de nem vetted fel! Anton… Szását elrabolták!

Valami elpattant odabenn.

– Galina Ivanovna, nyugodjon meg! Higgadjon le, kérem! Szólt a rendőrségnek?

Viktor jelekkel kérdezte, mi történt, de Anton idegesen leintette, majd meggondolta magát, és kihangosítóra kapcsolt.

– Mit mondtak?

– Hogy rajta vannak az ügyön. Anton… rajta vannak! Egyszerűen csak elvették a bejelentésemet, a képét, és ennyi.

A nő összeomlott, és sírni kezdett.

– Galina Ivanovna, kérem! Mondjon el mindent! Honnan tudja? Felhívták?

– Nem, nem hívtak. Zseka szólt nekem, Száska barátja. Ő látta. Fejbe verték, és berángatták egy lesötétített ablakú furgonba. Anton, mi ez az egész? Mi történik?! Kik ezek, és mit akarnak Száskától?!

– Nem tudom, Galina Ivanovna – felelte lassan Anton, bár egy gondolat már felbukkant a fejében a lehetőségekről.

– Emiatt a ti… képességetek miatt?

– Nem tudom… Talán. De Galina Ivanovna, én teljesen jól vagyok. Ép és egészséges, ami azt jelenti, hogy Száska is.

Ez egy kissé megnyugtatta a szerencsétlen asszonyt.

– Igen, Anton, sajnálom. Végtére is, ha Száskát fejbe verték, azt te is megérezted.

– Megéreztem, és pont ezért hívtam magát – válaszolta Anton, megpróbálva kissé derűsebb hangot megütni. – De már jól vagyok. Szóval nyugodjon meg! Megpróbálok mindent kideríteni. Amint megtudok valamit, jelentkezem. És ha maga tud meg valamit, azonnal hívjon! Tartsa kéznél a telefonját, mindig feltöltve!

– Igen, Anton, jó – jelent meg valami bátortalan reménykedés a nő hangjában.

– Vegyen be egy nyugtatót, és várjon! Biztos vagyok benne, hogy hamarosan minden tisztázódik.

Anton letette a készüléket. Ritára nézett, majd Viktorra, támogatást és ötleteket várva, hogy mi történhetett, és hogyan tovább.

A barátja azonnal elkezdett szedelődzködni:

– A telefont tartsd meg, én veszek egy újat, aztán kapcsolatba lépek, akivel csak tudok, és amint kiderül valami, azonnal szólok. Szerintem jobb, ha most legalább egy hétig ki se teszed a lábad itthonról. És Rita se. Én majd hozok ennivalót. Szedd elő a puskát és a lőszert, légy résen!

– Jól van. Azt hiszed, a relikvia miatt történt?

– Természetesen nem! Száska egy milliomos fia. Elrabolták, hogy váltságdíjat követeljenek az apjától. Vagy nem is, várj, ő egy fiatal zseni, aki feltalálta az örök élet képletét. Anton, ne légy hülye! Persze hogy a relikvia miatt van. Más szóba se jöhet. A váltságdíj egyébként nem is rossz ötlet: őt elrabolni, téged megzsarolni. Lehet, hogy az a tökfej saját maga agyalta ki az egészet!

– A saját elrablását?

– Igen, könnyen lehet! Meglátod, hamarosan hívni fognak téged.

De tévedett. Senki se hívta. Sem Antont, sem Száska édesanyját. Sem fenyegető levelek, sem üzenetek. Egyáltalán semmi.

Eltelt egy nap. Aztán a második. Semmi szokatlan nem történt.

Viktor követelésére Anton Ritával együtt „ostromállapotba” helyezkedett: nem hagyták el a házat, nem húzták el a függönyt sem. A telefonjaikon bekapcsolták a „minden beszélgetés rögzítése” üzemmódot, de csak egymással és Galina Ivanovnával beszéltek, akinél szintén nem történt semmi. Napközben a rendőrségen kopogtatott, esténként pedig Antonnal beszélt. Reggel újra bement a rendőrségre, majd a felsőbb hatósághoz, de amikor megtudták, hogy egy tinédzserről van szó, az érdeklődésük tovatűnt: persze, megszökött otthonról, nem is először, és nem is utoljára… később majd előkerül. A törvény és a rend képviselői közül senki sem hitte el igazán az elrablását, főleg, hogy nem volt semmiféle követelés. Meghallgatták Száska barátját, jegyzőkönyvezték a tanúvallomását, és ferde vigyorral elküldték: Haver, betépve ennél cifrább filmet is láthatsz még.

Viktornak sem sikerült semmit kiderítenie a saját csatornáin keresztül. Eltelt további két nap. A helyzet mit sem változott, kivéve, hogy Anton egyre idegesebb lett. Aggasztotta a bizonytalanság. Fel s alá járkált, bármelyik pillanatban várva az ütést a tarkójára. Rosszul aludt, szinte egyáltalán nem evett. Legszívesebben elrejtőzött volna mindenki elől, bezárkózva egy távoli, félreeső helyre, hogy legalább egy pillanatra biztonságban érezhesse magát. Állapota komoly szorongást ébresztett Ritában. Anton pontosan látta, hogy a nő támogatja, segíteni akar neki, de ő maga sem tudott mit kezdeni a helyzettel. Félt. Az ötödik nap is Galina Ivanovna már megszokott telefonhívásával indult. Még mindig nem volt semmi hír. Anton tisztában volt vele, mit érezhet az anya, megértette az állapotát és saját, hasonló állapota ellenére is próbálta segíteni, valahogy megnyugtatni, pozitívabb hangulatba hozni, de amint befejezték, letette a telefont, és űzött vadként kezdett fel s alá mászkálni a szobában.

Majd végül összeomlott. Kikapott egy vodkásüveget a bárszekrényből, megtöltött egy poharat, és egy hajtásra lehúzta. Aztán még egyszer. Az alkohol szinte azonnal fejbe verte. Rövid időre ellazult tőle. Újra töltött, és megkönnyebbülten levetette magát az egyik székre.

– Na mi van, Száska, szórakozunk egy kicsit? – kérdezte csak úgy a levegőbe, és legurította a harmadik adagot is.

A bódulat nagyon gyorsan átvette a hatalmat elméje és teste felett, nyugalmat és elhatárolódást hozva magával. Aztán valami megszúrta a karját, a könyökhajlatban. Anton erről tudomást sem véve lassan kinyújtotta a kezét, majd megdöbbentő tempóban elkezdett kijózanodni.

Amikor erre rádöbbent, annyira megijedt, hogy fennhangon szitkozódni kezdett, ki tudja, kit és miért szidalmazva.

Eltelt még néhány nap. A kimerült Anton továbbra is fogadta Galina Ivanovna hívásait, de ő semmi újat nem tudott mondani. Nagyon keveset aludt. Ám eközben mindennel tökéletesen tisztában volt. És küzdött. Küzdött a félelemmel, az idegfeszültséggel, önmagával. De rá kellett döbbennie, hogy vesztésre áll. Valamit változtatnia kell. Ez nem mehet így tovább. Két hét is eltelt már Száska elrablása óta, mire Anton végre elhatározta magát. Fogott egy éles pengéjű papírvágót, bezárkózott a fürdőszobába, erőt vett magán, és belekarcolta az alkarjába: „Hol vagy?”

Hogy az üzenet célba érjen, mély vágásokra van szükség: a relikviának a testre veszélyesként kell osztályoznia a sérüléseket, és meg kell azokat osztania másik felének hordozójával. Vére végigcsordult a karján, és a hófehér kerámia éles ellentéteként a mosdóba csöpögött. Anton megnézte magát a tükörben, és elhűlve látta, mivé változott. Kimerült, elcsigázott, megöregedett. Több mint egy órán át ücsörgött a fürdőszobában, és nézte, ahogy begyógyulnak a sebek. Száskától nem érkezett válasz.

– Menj a francba! Menjetek a picsába! – tört ki Anton, és elkezdett minden, keze ügyébe került dolgot ripityára zúzni maga körül.

– Anton, Anton! Nyisd ki! Mit csinálsz?! – hallatszott Rita rémült hangja az ajtó túloldaláról.

Már teljesen lehiggadva kiment hozzá. A szemébe nézett, és azt mondta:

– Kedvesem, csinálj nekem reggelit! Megyek dolgozni.

És elmosolyodott.

Eltelt további néhány nap. Anton az irodában ült, és a számviteli jelentést tanulmányozta, mikor hirtelen éles fájdalom hasított a karjába. Felüvöltött, megragadta, és látta, hogy fehér ingujja vörösben ázik. Kapkodó mozdulatokkal, igyekezve nem ordítani, leszakította a gombot, és felrántotta a mandzsettát. A vér a lába alatti szőnyegre csöpögött. Az egész alkarján végigfutott egy mély vágásokkal ejtett felirat: „a zónában vagyok. sz-h alek-j”.

2

A TETEJÉN sűrű, merev, drótszerű, sötétzöld fűvel borított, két oldalán az egykori vasúti vágány mentén végighúzódó kopár, köves rézsűinek sávjával megtámasztott töltés az egész belátható tájat átszelve bevette magát a komor erdő mélyére. Mellette még mindig állt néhány házmaradvány, és az ablaktáblákban megmaradt üvegszilánkok közül vaksin meredtek a távolba, mintha várnák a peronra érkező, késlekedő vonatot. A mozdulatlan szürke égbolt és a csend csak még jobban kihangsúlyozta az emberek által rég elhagyott helyre boruló időtlenséget.

Szurony körülnézett, mélyet sóhajtott, és követte Vakondot. Hiába töltött el már annyi időt a Zónában, az elhagyatott házak látványához még mindig nem sikerült hozzászoknia. És bár a házak mégsem élőlények, már a látványukból is szinte szó szerint üvöltött az itt lezajlott katasztrófa.

Rég elmúltak már azok az idők, mikor Szurony még azt hitte, a Zóna csak egy egyszerű, szögesdrótokkal és végtelen hosszú kerítésekkel körülvett veszélyes hely. Valamennyi történetet, amit csak hallott, például a deliráló földönkívüliekről, akiket sehogy sem sikerült itt tetten érni, vagy akár a terület radioaktív szennyezettségéről, amivel minden itteni eseményt magyarázni próbálnak, jó ideje ostobaságnak minősített, amiről felnőtt embernek szót sem érdemes ejtenie, akkora hülyeség. Ezeknél még a jámbor öregasszonyok siránkozása is jóval meggyőzőbbnek tűnt az „Úr büntetéséről”, melyet a jóllakottságtól eltompult emberiségre mért.

A lába alatt, a kőből rakott töltés tetején, vékony repedéseket szétfuttatva magán, megroppant a szélhordta, letapadt föld- és porréteg. Az ilyen kérges területen áthaladó bármilyen lény nyoma akár hetekig is megmarad, mígnem egy újabb eső fel nem áztatja az „elrontott” réteget, és ismét helyreállítja a viszonylag sima, szürkés felületet. A töltésen megmaradt egyetlen vágánytól balra Vakond nyomai látszottak. Jobb felől pedig a határvidék felé menekülő tábornokoké. Pontosan érzékelve az anomáliák helyét, a szimatoknak nem kellett időt vesztegetniük a járható útvonal beazonosítására menet közben, ezért Vakond és Szurony igencsak lemaradtak mögöttük, nyomaik és a halálos csapdák közötti átjárók keresgélése miatt. Ám a tábornokok eddigre már valószínűleg belefáradtak az ide-oda kanyargásba, és meglehetősen hosszan haladtak a régi töltésen, ezzel több órán át megkönnyítve üldözőik életét.

Vakond megállt, és távcsövén át figyelt valamit, így Szurony végre utolérte az öreget. Vakond bő köpenye olyan volt, mintha tulajdonosa épp most szabta volna ki valami durvább fajta zöld ponyvából, sehol egy koszfolt vagy gyűrődés. Ezzel szemben Szuronyé, a sikertelenül végigkutatott mocsár óta, inkább hasonlított valami terepmintás anyagra.

– Lementek a töltésről – mondta Vakond, meg sem fordulva. – Lábnyomokat látok a lejtőn.

– Te soha semmit sem mondasz csak úgy vaktában – sóhajtott fel Szurony, és leguggolt. – Pihenünk egyet?

Vakond válasz helyett leeresztette válláról a málhazsákját, de sem a távcsövet nem vette el szeme elől, sem a mellkasán keresztben függő karabélytól sem állt szándékában megválni.

– Tisztára, mint a gyerekek – folytatta Szurony, leülve kis hátizsákjára és félretéve gépkarabélyát. – Öregek, tapasztaltak, képesek használni a szimatok minden készségét… de mégiscsak gyerekek!

– Hát igen, erre nem gondoltam – válaszolta Vakond elcsüggedt hangon, és leeresztette a távcsövet. – Persze susmusoltak Főnixről, de ez már nem az első eset! Míg te eszméletlenül hevertél, olyan szavakkal illették azt a Főnixet, hogy bár öreg vagyok már, még én is elpirultam néha. Lehet, hogy az emlékeiket elveszítették, de a hadseregben szokásos szitkozódásokat még az irányító se tudta kisöpörni a fejükből.

Valahol a távolban gyászosan felvonyított egy mutáns kutya. Szurony ösztönösen a gépkarabély előagyára tette kezét.

– Messze van. Minket nem tud kiszagolni – jelentette ki magabiztosan Vakond, és visszatéve a távcsövét tokjába, leakasztotta mellkasáról a karabélyt, és leült a földre.

– Aggódom értük – húzott elő Szurony egy palackot, és elkezdte letekerni a kupakját. – Az még rendben, hogy átmennek a Határon. És utána? Elkezdik elmesélni, hogy ők túlélő tábornokok, és el akarnak fogni valami Főnixet, aki miatt az egyik századosuknak egészségügyi problémái vannak? Azonnal bedugnák őket egy gumiszobába!

– Ha a személyazonosságukra fény derül, nem zárják be őket – jelentette ki megfontoltan Vakond. – Hisz végül is, tényleg tábornokok. Valódiak.

– Náluk valóságosabbat elképzelni se tudnék – mondta Szurony. – Csak ez az ő esetükben nem jelent semmi pluszt, ahogy várnák, sőt kifejezetten negatív lesz a hatása.

– Miért? – lepődött meg Vakond.

– Mert akkor nem orvosok foglalkoznak majd velük, hanem minden humorérzéküket nélkülöző civilek. A kérdés azonnal „nemzetbiztonsági” kategóriájúvá válik. És a tény, hogy két magas rangú katonatiszt…

– Ne folytasd, minden világos – mondta elkomorodva Vakond.

– De még ha úgy is alakulna minden, ahogy kitervelték magukban… Vagy legalábbis részben. Ha még simán vissza is helyeznék őket korábbi pozíciójukba, hatalmukba, lehetőségeik közé… És akkor mi van? Hogy tudnák megtalálni Főnixet külföldön? Hogy tudnák elkapni úgy, hogy ne vernék össze alaposan, és hová zárnák el? Micsoda baromság! Gyanítom, Bull volt a fő stratéga.

– Hát igen – erősítette meg Vakond. – Viszont Hörcsög is azt mondta neki, többször is, hogy a terv kiváló.

– Már csak megszokásból.

– Míg a csónakot ragasztottam, sokszor hallottam a pusmogásukat, de nem igazán figyeltem rájuk – folytatta Vakond.

– Igen, ezt már mondtad – sóhajtott fel ismét Szurony. – Na jó, mennyi az esélyünk, hogy elkapjuk őket? Ugye már nincs messze a Határ?

– Hát… már nincs – erősítette meg Vakond. – Ami az esélyeket illeti… Egy szimatot senki se képes elfogni, ha ő nem akarja. Úgy átmegy bármilyen anomáliamezőn, mintha a saját konyhájában lenne.

– Igen, ezt én is tudom – borzongott meg Szurony. – De elég csak olyan közel kerülni hozzájuk, hogy rájuk kiálthassak. Én meg tudom győzni őket, hogy jöjjenek vissza!

– Hát, ha nem ücsörgünk túl sokáig, marad esélyünk – mondta Vakond, és felállt. – Ők arra letértek, mi viszont egyenesen átvágunk. A töltés a Határhoz vezet, szerencsére itt ez a legrövidebb út.

– De mire megyünk a Határral? – ráncolta össze homlokát meglepetten Szurony. – A tábornokokat kell elfognunk!

– A Határvidék peremén a föld szinte anomáliamentes. Közelebb megyünk hozzá, aztán mi is balra fordulunk. Biztos, hogy elébük kerülünk, mert azt bátran kijelenthetem, egyik sem kitartó gyalogló. És akkor természetesen elkapjuk őket. Merthogy valami miatt meghosszabbították az útvonalukat. Tényleg, miért? Esetleg eltévedtek?

– Lehet, hogy valami anomália? – kérdezte Szurony felállva, és leakasztotta övéről a detektort.

– Persze, ellenőrizd csak – mondta Vakond, miközben a távcsövön át vizsgálta a töltést –, de nem látom nyomát semmi olyan anomáliának, ami egy szimatot megijesztene.

Erős széllökés kapta hátba őket. A szürke köd felkavarodott a fejük felett, és rendezetlen csápjait, mint kócos gyapjúszálakat, nyújtogatta a föld felé. Valahol a távolban ismét felvonyított a mutáns kutya. A töltéstől jobbra vékony repedés futott végig a talajon, ennek mentén apró, az elektromos kisülések jellegzetes reccsenéseit hallató villámok kezdtek cikázni. Szurony bekapcsolta a detektort, de nem történt semmi. A jelzőfények sötétek maradtak, de még a mutató háttérvilágítása se gyulladt ki. Finoman megrázta a készüléket, de nem változott semmi.

– Valahol eljöhettünk egy Kisütő mellett, és még csak észre se vettük – mondta felsóhajtva. – Az akku teljesen lemerült.

– Én teljesen biztos vagyok benne, hogy ott nincsenek anomáliák – jelentette ki Vakond. – Nagyon is tudom, hogyan kapcsolódnak a régi töltésekhez, és mi alapján lehet felismerni őket.

– Nem pont te tanítottad, hogy a túlzott önbizalom a legnagyobb ellenségünk?

– Nem a túlzott önbizalom, hanem a túlzott önhittség – vigyorodott el az öreg. – Majd óvatosan haladunk. Akkor meghalljuk, ha mégis tévedtem volna.

– De a szimatok valamiért mégiscsak letértek. – Szurony visszatette az anomáliadetektort a tokba. – Biztos van rá magyarázat.

– Azontúl, hogy szimatok, Bull és Hörcsög két igencsak túlkoros kiskölyök. Felvonyít egy kutya? Menjünk, nézzük meg! Vagy csak megpróbáltak lazán átcsusszanni egy Kopasz folt és egy Gejzír között úgy, hogy ne legyenek sárosak.

A mutáns kutya a messzeségben ismét felüvöltött, de most már inkább kétségbeesetten.

Szurony maga elé képzelte, ahogy Bull és Hörcsög, miután megtalálták a görbe agyarú rettentő fenevadat, vidáman paskolni kezdik a fülét, amitől a mutáns dermesztő tanácstalanságba zuhan, és rémülten telenyüszíti az egész környéket. És felnevetett.

– Veled meg mi van? – lepődött meg Vakond, önkéntelenül elmosolyodva.

– Bull és Hörcsög tényleg képes ilyesmire – hahotázott Szurony. – No mi van, megyünk?

– Én vezetek – mondta Vakond. – A klasszikus módon haladunk. És legyünk résen, bármire számítva!

Az öreg kezében megjelent egy anyacsavar, súlyos, öklömnyi műanyag dobra akkurátusan feltekert damil végére kötve. A dobot az övére erősített fémkampóra akasztotta. Gondosan letekert némi damilt, lassan meglengette, és úgy húsz méterre előredobta az anyát. A dob sebesen pörögve eresztette utána a zsineget, Vakond közben finoman fékezte ujjával.

– Úgy tűnik, egyenesen repült – mondta Szurony.

Vakond a földről felemelve meglengette a zsineget, és figyelmesen nézte, hogyan hullámzik. Csak ezután indult el óvatosan előre. Szurony várt egy ideig, aztán jobb kezét tenyérrel lefelé kinyújtotta, ellazította a csuklóját, figyelte az ujjai hegyén megjelenő érzéseket, majd megtette az első lépést. A műanyag „markolattal” ellátott zsinór, amit könnyen oda lehet dobni egy anomáliába keveredett embernek, az övén függött bal oldalt, magát a fogantyút egy vékony, egyetlen rántással elszakítható fonallal hurkolták a csípőjén található zsebhez. Az elmúlt fél évben ez a zsinór már nemegyszer megmentette Vakond és Szurony életét is.

Úgy fél órán át lassan haladtak a töltésen, de egyetlen észrevehető anomáliával sem találkoztak.

– Nem is tudom – mondta Vakond, felkészülve a csavaranya soron következő elhajítására. – Lehet, hogy ezek a mi tábornokaink tényleg ilyen huncut kölykök…

Elhallgatott, és a távolba meredt. A csavaranya kicsúszott a kezéből, és a sötét, merev szálú fűbe esett. Szurony tanácstalanul nézte, majd arra fordult, ahová Vakond is, és a távcsövéért nyúlt. Az öreg is előhúzta a sajátját, és dermedten tanulmányozta a váratlan veszélyt.

Furcsa pár haladt feléjük a töltésen. Egy erős testalkatú, középkorú férfi és az iskoláskorból épp csak kinőtt fiatal fiú. Mindketten könnyedén mozogtak, csak egy-egy kisebb hátizsákjuk volt. Vékony széldzsekiben, közönséges városi ruhában, fegyver gyanánt pedig csak egy rövid csövű gépkarabély függött a férfi vállán. Lassan haladtak, de nem használtak semmit, amivel időben felfedezhetnének egy esetleg felbukkanó anomáliát. Alapvetően minden arra utalt, hogy a két ember egyszerűen nincs tisztában vele, hová keveredtek, igaz, már csak elhinni is nehéz, hogy egy ilyen hely létezhet egyáltalán.

– Nem látszanak repülőszerencsétlenség áldozatainak – mondta Vakond, mintha olvasna Szurony gondolataiban. – Nem használnak anomáliadetektort…

– Esetleg ők is szimatok, mint a tábornokaink? – adott hangot az egyetlen elfogadható magyarázatnak Szurony.

– Nem kizárt, de ez csak további kérdéseket vet fel – mondta Vakond. – Rendben, hamarosan megtudjuk. Ne nyúlj a gépkarabélyhoz, de készülj fel, hogy gyorsan előránthasd! Bármi szokatlan dolog a Zónában a biztos jele annak, hogy a halál valahol a közelben ólálkodik.

Szurony a hátára dobta a gépkarabélyt, majd kigombolta köpenyét, és alatta hátrább tolta a nyitott pisztolytáskát az övén. Az egykori százados már rég megtanulta, egy töltényt mindig a fegyver csövében kell tartani, és nem szabad bekapcsolva hagyni a biztosítót.

Az ismeretlenek továbbra is egyenesen feléjük tartottak, mintha mi sem történt volna, pedig bizonyára észrevették az útjukat álló, két meghatározhatatlan formájú ruhába burkolózó alakot. Csak a férfi gyorsított fel kissé, és néhány lépésnyire megelőzte a fiút.

Vakond felállt, tüntetően, csövével lefelé fordítva vállára akasztotta a karabélyt, és üres tenyerét a furcsa pár felé nyújtotta. Szurony tőle kissé balra és hátrább foglalt helyet.

– Jó egészséget, barátaim! – mondta hangosan Vakond, mikor az ismeretlenek nagyjából harminc méterre megközelítették őket.

– Neked is! – válaszolta vidáman a férfi, és tovább csökkentette a távolságot.

– Hosszú útra indultatok? – kérdezte Vakond, és Szurony kissé megfeszülve figyelte, ahogy az öreg egész testével elfordul, mint aki készül oldalra vetődni.

– Hosszúra, öreg – mondta a férfi még mindig vidáman.

Aztán óvatosan végigmérte beszélgetőtársát, majd Szuronyra nézett, elvigyorodott, és végre megállt. A kölyök engedelmesen mozdulatlanná merevedett, szinte leutánozva Szurony testtartását.

– Miért érdekel ez titeket? Terveztek ellenünk valami rosszaságot?

Most, hogy mindketten közelebbről is szemügyre tudták venni, nyilvánvalóvá vált, hogy a férfi csak humorizál. Széles, a széldzsekit szétfeszítő válla, hegekkel borított, konok képe, régi törésektől eldeformálódott füle mind azt sugallták, ha itt valakinek bármiféle rosszaság eszébe juthat, az ő maga. Az idegen úgy vigyorgott, hogy Szurony máris a pisztolyért akart nyúlni. Egy vidám ragadozó, aki megkéri az áldozatot, hogy a vacsora előtt nevessen egyet a találkozásukat megszervező sors tréfáján.

– Úgy tűnik, ti nem tudjátok, hol is vagytok – magyarázta Vakond nyugodtan, és ékesszóló pillantást vetett a kölyökre, aki mindvégig mozdulatlanul állt. – Még a közönséges erdőbe induló gombászoknál is rosszabbul vagytok felszerelve, ami azt jelenti, hogy valami elüldözött titeket a Határvidékről. És talán azt remélitek, itt majd jól meghúzzátok magatokat, abban a reményben, hogy üldözőitek félnek követni ide. De a Zónába rejtőzni igencsak nagy ostobaság. Reggelre már csontjaitok se maradnak.

A férfi befejezte a vigyorgást, és a belőle áradó fenyegető érzés, ha meg nem is szűnt teljesen, már közel sem volt olyan ijesztő. Egy hétköznapi férfi, valószínűleg egy korábbi katona, aki tűzön-vízen, ungon-berken áttörve rohan a halál felé, egy még annál is szörnyűbb elől. Szurony, akarata ellenére, még némi szimpátiát is érzett az ismeretlen iránt.

Aki azt mondta:

– Igazad van, öreg, ez így van. Szásával bajba keveredtünk. De ez téged semmilyen módon nem érint.

– Ha te nem akarod elmondani, én nem kérdezlek – válaszolta Vakond nyugodtan. – De öt kilométerrel beljebb ez a töltés a mocsárba ér, és ott egy anomáliamezőn találjátok magatokat. Ha pedig az állomás körül még álló házakban töltenétek az éjszakát, azt vagy a környéken kóborló kisebbfajta, de veszélyes éjszakai állatok vagy a padlón és a falakon tenyésző Kovász társaságában tehetitek, attól függően, mekkora a szerencsétek.

A férfi elgondolkodott, körülnézett, mint aki kiutat keres, de nem sokáig habozott:

– Kész vagyok fizetni, ha elvisztek minket az Alekszandrovszkai Szovhozba – mondta olyan határozottan, mint aki épp a jeges vízbe kénytelen belevetni magát. – Mondj egy összeget!

Vakond néhány pillanatig nézte az ismeretlent, majd megrázta a fejét.

– Nem keresni akarok rajtad, csak figyelmeztetni. Mi a barátommal nem tudunk elvinni titeket, nekünk is megvan a magunk sürgető feladata. Ha szerencsével járunk, ugyanerre jövünk vissza, de késő délután. Ha nem féltek sokáig egy helyben maradni, akár meg is várhattok.

– Miért félnénk egy helyben maradni? – kérdezte váratlanul az addig hallgató tinédzser.

Rekedtes, rideg hangja és beszédmodora alapján Szurony megállapította, a fiú az iskoláit se fejezte be. Talán apa és fia állnak előttük?

– Mert ez a hely magasan van – válaszolta komolyan Vakond –, bár a veszélyes csapdáktól mentes, viszont messziről is jól látható. És hamarosan feltámad a szél is, ami elviszi a szagotokat.

– Mondj egy árat, öreg! – kérte a férfi. – Biztos vagyok benne, hogy az ügyetek jelentősebb mennyiségű készpénzre is szorul.

Vakond megrázta fejét.

– Nem. Nincs időnk alkudozásra, menjen mindenki a dolgára!

Szurony megsajnálta az ismeretleneket, de barátai sorsa forgott kockán. Ráadásul túlságosan sok minden, a lehető legkiszámíthatatlanabb módokon változhat meg, ha Bull és Hörcsög rossz kezekbe kerül.

– Csak semmi ostobaság! – mondta, észrevéve az ismeretlen ujjainak jellegzetes mozdulatát a gépkarabély markolata felé. – Hidd el, mi is tudunk lőni!

Az ismeretlen elvigyorodott, gyorsan felemelte a kezét, és azt mondta:

– Eszembe se jutott, pajtások. És mondd csak, öreg, ez a ti dolgotok nem két javakorabeli férfi, akik pont olyan köpenyt viselnek, mint te és a barátod itt?

– Láttad őket? – csattant fel Szurony. – Hol?

Az ismeretlen elégedetten elvigyorodott.

– Azt hiszem, visszatérhetünk az alkuhoz. Az a ti dolgotok már túl van a Határon. És hamarosan elérik az egyik ellenőrzőpontot.

– Beszélj! – kérte Szurony elkomorodva.

– Úgy három órája találkoztunk velük – mondta az idegen. – Úgy jöttek, mintha egy üres telken át sietnének valahová, ijesztő volt még csak nézni is. Mikor úgy ötven méterre értek hozzánk jobbról, megálltak, megbeszéltek valamit, elfordultak, és arra mentek tovább. Rájuk kiáltottunk, de eltűntek a bozótban. Úgy gondoltuk, valami veszélyt érezhettek, ezért utánuk futottunk. Meg beszélni is akartunk velük. De mikor észrevettük az oszlopokat és a Határ egyik szögesdrót kerítését, megálltunk. Láttuk, ahogy az a kettő átmászik az előttük álló kerítésen, előbukkan a túloldalon, és felemelt kézzel elindul a járőrkocsi felé.

– És a katonák elvitték őket? – kérdezte Vakond.

– Mégis, mit gondolsz? – lepődött meg az ismeretlen. – Megkerülték őket az árokban, és továbbfutottak? Természetesen, elvitték! Az egyik férfi olyan hangon üvöltött velük, hogy még a levelek is elkezdtek lehullani a fákról. Például, hogy „Tudjátok, kik vagyunk?”

– Követelte, hogy vigyék a parancsnokságra – szólt közbe bátortalanul a kölyök. – Üvöltözött, hogy a katonák milyen fegyelmezetlenek, nem tudják mi a kötelesség. És még valami „kutyaütő”-szerűt is üvöltött, de nem értettem pontosan.

– Természetesen hasra fektették őket a sárban, jól elverték mindkettőt, és hátrakötötték a kezüket – tette hozzá a férfi.

– Ennyi volt – mondta Szurony összetörten, és a földre huppant. – Elkéstünk.

– Úgy tűnik, változtatni kell a terven – mondta elgondolkodva Vakond. – Már persze, ha nem hazudnak.

– Mehettek, és ellenőrizhetitek – javasolta az ismeretlen. – Elmondom, merre kell menni, hogy egyenesen odaérjetek az átjáróhoz, nekünk kanyarogni kellett néhányszor. Te magad is kiolvashatod az egészet a nyomokból. Mi megvárunk itt, nem sietünk sehová.

A hideg szél úgy vágott végig rajtuk, mintha egész addig lesben állva rejtőzködött volna, és most nedves ostorát lengetve ugrana elő. Köd csapódott az arcukba, a levegő nyirkosság és égés szagával telítődött. Az unalmas és nyugodt őszi idő váratlanul áthatóan hideg, ellenséges elemmé változott. Szurony felállt, kihajtotta köpenye „füleit”, és felvette a csuklyáját. Az övén függő pisztolyról már meg is feledkezett. Az idegenek hideglelősen néztek körül, de míg a srác arcára inkább csak félelem, a férfi arcára valódi harag ült ki.

A szél egyre erősebbé és hidegebbé vált. Az ilyen pillanatokban bizonyára még a vastag bundájú mutánsok is elrejtőztek a legmélyebb üregekben és pincékben. Vakond megfordult, és kérdőn ránézett társára. Szurony egy pillanatnyi habozás után bólintott.

– Gyertek utánunk! – kiabálta túl az egyre rosszabbá váló idő zúgását Vakond az idegenek felé, és megerősítésül még intett is a kezével. Aztán Szuronyhoz fordult, és hangját lehalkítva hozzátette: – Te jössz hátul. Sose lehet tudni.

A szél megcibálta köpenyük szélét, de sehogy sem tudott átjutni a durva anyagon. Szurony előreengedte az ismeretleneket, körülnézett, majd követte őket.

A férfi csak kissé előredőlve ment, könnyedén legyűrte a széllökéseket. A fiú rosszabbul nézett ki. Vékony karjait válla köré fonta, egyértelműen vacogott, és szélkakas módjára ingadozott a töltés tetején. A férfi semmi figyelmet nem fordított a kölyökre, csak ment előre, mint aki egymaga jár a Zónában.

Szurony beérte a srácot, megveregette a hátát, és amikor megfordult, szétnyitotta köpenye széles szárnyát, és biccentett a fejével. A fiú hálásan bólintott, és bebújt a köpeny alá. Egy ruhadarabba burkolózva párban haladni ugyan kellemetlen, de Szurony képtelen volt magára hagyni a szerencsétlen kölyköt. A szél ekkor hirtelen elállt, és eső zúdult rájuk.

A falu romjait még el sem érték, amikor Vakond váratlanul jobbra fordult, és lement a töltésről. Meg sem torpant, rohant egy valamikori téglaház megmaradt romjai felé: a beomlott épület egy része az összedőlt falak darabjai fölé magasodott.

Tíz perccel később fáradtan, átázva és átfázva zuhantak be egy minden oldalról téglafalakkal körülvett térbe, melynek első emeletén a részben épen maradt mennyezet némi védelmet nyújtott az eső ellen.

Vakond nem állt meg, széthajigált egy régi deszkákból, elgörbült vasakból és betondarabokból álló akadályt, és kinyitott egy ajtót, mely mögött lépcsőház vezetett az első emeletre.

– Oda, gyorsan! – adta ki a parancsot, az ajtónyílásra mutatva.

Bármennyire is csodának tűnhet, a romok csak kívülről látszottak régi téglahalomnak vagy építési hulladéklerakatnak, belül három szoba is ép maradt, ráadásul két szinten is. A két kis szomszédos helyiség, ahonnan a lépcsősor felfelé indult, egykor valami ablaktalan átjárószoba lehetett. A fény a falakon ütött lyukakon át jutott be. Szárazak és komorak, de széltől és esőtől védettek, így a kinti rossz idő után szinte ötcsillagos szállodának tűntek.

– Maradjatok itt! – mondta Vakond. – Szurony, te gyere velem!

Az ismeretlen elkezdett levetkőzni, és próbálta kifacsarni a ruhájából a vizet. A széldzseki alatt viselt pólóból dőlt a gőz.

Vakond és Szurony felmásztak az emeletre. Ott csak egy szoba maradt épen, melynek ablakait gondosan elbarikádozták építési törmelékkel. Mellette apró tűzhely, valami helyi mesterember barkácsolhatta egy nagyobbfajta gázpalack feléből.

– Ez itt szinte egy kúria! – álmélkodott Szurony gyönyörködve. – És kívülről egyáltalán nem is látszik, hogy itt egész jól el lehet tölteni az éjszakát.

– Elég régóta élek már a Zónában – magyarázta Vakond –, és igyekszem a legkülönfélébb pontokon kialakítani egy-egy rejtekhelyet. Gyerünk, fogd azt az U-vasat! Be kell támasztanunk az ajtót, nehogy valami vadállat meglátogasson minket.

Levonszolták a súlyos vasat. A kölyök a fal mellett ücsörgött, labdává gömbölyödve. A férfi a lépcsőnek háttal állt, és még mindig a vizet facsarta ki a ruháiból.

Szurony felfigyelt a jól fejlett izmokra és az idegen hátát barázdáló rettenetes hegekre, valamint a zsírmirigyekhez hasonló, bőr alatti dudorokra, melyek még a hegeknél is jobban elcsúfították az ismeretlen alakját.

Az ajtót nem lehetett azonnal becsukni, előbb el kellett takarítaniuk az ajtószárny és a félfa közé került hulladékot. Ám, miután becsukták, és még szorosan be is támasztották az acélprofillal, Szurony egész biztonságban érezte magát, hasonlóan azokhoz az időkhöz, mikor még a lakóhajón éltek a tó közepén. És ahogy Vakond befűtötte a kályhát az emeleten, a kis szoba egész otthonossá vált.

Miután kiteregették a ruháikat, a sarokban talált rongyokat pedig szétterítették a padlón, mind a négyen a tűz köré telepedtek. A fiúra rádobtak egy kabátot, a férfi ismét magára húzta a kissé már szárazabb pólót, és a kialakult helyzet lehetőséget adott a további kommunikációra, ismerkedésre.

– Te már jártál a Zónában – kezdte Vakond, elismerően a férfira utalva.

– Az most nem számít – szakította félbe az idegen. – A nevem Párduc, ez meg Száska. Komoly veszélyben vagyunk, és a hatóságokban nem is reménykedhetünk. Ezért úgy döntöttünk, elrejtőzünk az egyetlen helyen, ahol a törvények és a törvényen kívüliek is egyformán tehetetlenek.

– Szép beszéd volt – mondta Vakond. – De miért pont az Alekszandrovszkai Szovhoz? Az a hely persze tényleg veszélyes, de különösen titkosnak nem mondanám.

– Bemutatkoznátok? – vigyorodott el féloldalasan Párduc.

– Engem Vakondnak hívhatsz, ő pedig Szurony – nyújtotta előre kezét az öreg, és közelebb tolta a kéményhez a tűzhelyen forrásnak indult víztől zubogni kezdett kannát. – Régóta itt élünk, és senkinek sem akarunk semmi rosszat. De bizalmatlanok vagyunk az olyanokkal szemben, akik ok nélkül mászkálnak összevissza.

– Semmi szükségünk a bizalmatokra – jelentette ki Párduc. – Odavisztek, fogjátok a pénzt, aztán viszlát! Találkoznunk kell valakivel, aki tud az Alekszandrovszkai Szovhozról. Ott bevárjuk.

– Bevárjátok? – kérdezett vissza Vakond. – Egy embert? Aki ugyanúgy, mint ti, valószínűleg élelem, víz és használható fegyver nélkül mászkál?

– Papa, ne avatkozz mások dolgába! – csattant fel ingerülten Párduc.

– Igazad van, nem az én dolgom. De két öngyilkost a szinte biztos halálba kísérni az én dolgom lenne?

Szurony kényelmesebb pozíciót vett fel. Nem kapcsolódott be a beszélgetésbe.

– Elnézést, az idegeim – váltott hangnemet Párduc. – Igen, ő se idevalósi, de biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb odaér hozzánk.

– De még anomáliadetektorotok sincs – mondta halkan Vakond, mintha nyugtatni próbálná a magából kikelt férfit. – Hogy gondoltad, hogy átsétálsz a Zónán? Miben reménykedtél?

– Van detektorunk – szólalt meg váratlanul Száska. – Csak nem tudjuk, hogy kell beállítani. Folyamatosan pörög összevissza. Valahol megüthették talán.

– Ide vele, hadd nézzem! – ébredt fel Szurony érdeklődése. – Az utóbbi hónapokban sokféle készüléket rendbe hoztam.

Száska előhúzott a hátizsákjából egy legegyszerűbb fajta, szokványos anomáliadetektort, barkács munka, de fillérekért kapható szinte bármelyik faluban a környéken.

Szurony bekapcsolta a készüléket, átkattintotta a kapcsolókat, és megállapította:

– Igen, ez azt mutatja, hogy egy anomália kellős közepén ücsörgünk. De errefelé nem nehéz ilyesmit mérnie, ha kimegy a logikai áramkör. Máris mutatom, mit kellene jeleznie.

Kivette az elemet a műszerből, és beletette a saját detektorába. Száska és Párduc érdeklődéssel figyelte a műveletet, Vakond pedig kihasználva a beszélgetésben beállt szünetet, tealeveleket és cukrot húzott elő egy zacskóból.

Szurony a gombot megnyomva bekapcsolta a készüléket, leolvasta a számokat az apró képernyőről, közben a csúszkákat tologatva változtatta a mérési határokat.

– Semmit sem értek – mondta zavartan. – Ha hiszek a mi műszerünknek, valóban egy anomália közepén üldögélünk. De még milyenben!

Vakond követelőn kinyújtotta a kezét, elvette a detektort, ki-bekapcsolta, ellenőrizte a számokat, majd szó nélkül fogta a karabélyt, és lement a lépcsőn.

– Rendben, addig ti kóstoljátok meg a teát! – javasolta Szurony, felállva helyéről.

Párduc is felállt, és tett egy lépést a lépcső felé, mint aki el akarja állni az útját. Szurony bár meglepődött, ennek nem adta jelét, csupán elővett egy fémbögrét, és leöntötte a tealeveleket a kannában lobogó vízzel.

Vakond hamarosan visszatért, Párduc, meghallva a lépcsőkön sietős lépteit, úgy ült vissza a helyére, mintha mi sem történt volna.

– Valóban, a közelben van egy méretes anomália – mondta Vakond, visszaadva Szuronynak a készüléket, és letelepedett a helyére. – De ránk nem veszélyes, nyugodtan elhelyezkedhetünk itt éjszakára. Együnk pár falatot, és folytassuk a beszélgetést!

– Rendben – mondta Párduc. – Add vissza az elemeket!

A menedékhely falain kívül süvöltő szél zajától kísérve még a kétszersültből, húsos zabkásakonzervből, a Párduc hátizsákjából előkerült pörköltből és cukros teából álló szerény vacsora is igazi lakomának tűnt.

– A szovhozig nem rövid az út – mondta Vakond, és óvatosan megfújta a fémbögrében a forró teát. – Ha nem ebből az irányból jöttök, sok időt megspórolhattatok volna magatoknak. És a kockázat se lenne ekkora.

– Nem volt különösebb választásunk – válaszolta Párduc kurtán.

– De hogy akartatok eljutni odáig? – kérdezte Vakond. – Még én is, aki jól ismerem az utat, többször is meggondolnám, mielőtt megpróbálnék odamenni.

– Vettünk egy térképet. – Párduc meg se próbált kibújni a válaszadás elől. – Sok pénzért. Ezt.

Odadobott Vakondnak egy többszörösen összehajtogatott, a hajtásoknál már csúnyán kikopott, piszokfoltos papírlapot. Vakond kiterítette, megdermedt, tanulmányozta, majd nevetve megmutatta a térképet Szuronynak.

– Megismered?

Szurony alaposan megnézte, ujját végighúzta a hegyet körülvevő tó melletti szimbólumokon, és elvigyorodott.

– Ez tényleg ugyanaz?

– Nem kétséges. Remek térkép. – Vakond visszaadta gazdájának. – De van egy komoly hátulütője.

– És mi lenne az? – kérdezte gyanakodva Párduc, szeme összeszűkült, az arccsontját borító hegek kifehéredtek.

– Ez nem az Alekszandrovszkai Szovhoz. Amit ezen szovhozként jelölnek, valójában a Podgornaja nevű falu. Pontosabban, ami maradt belőle. Egy nagy domb magasodik mellette, ezért Podgornaja{1} a neve.

– Biztos? – ráncolta össze a homlokát Párduc. – Voltál már ott?

– Többször is – felelte Vakond. – És Szurony is. Ez a térképet egy vadbarom rajzolta az ugyanolyan söpredék haverjainak. Már mind halottak, de a térkép továbbra is átveri az embereket. Egy hamis térképet adtak neked. Abban a reményben, hogy nem jössz vissza többé.

– Micsoda rohadékok! – morogta Párduc dühösen, és összegyűrte a térképet. – Összetöröm a köcsögöket! Letépem a lábukat a barmoknak!

– Párduc, ne dühöngj! – kérte Száska.

Szurony összenézett Vakonddal. Újdonsült ismerősük dühkitörése, bár teljesen érthető, annyira eltúlzottnak tűnt, hogy kedve lett volna ölbe venni a gépkarabélyát és kikapcsolni rajta a biztosítót.

– A fiúra ráfér az alvás – mondta Vakond. – Gyerünk, Száska, feküdj le, mi pedig odalenn megbeszéljük a dolgot.

– Én itt maradok – jelentette ki váratlan élességgel Párduc. – Nincs miről beszélgetni. Ha te odavezetsz minket, akkor holnap átadom az összeg felét, és indulunk. Ha nem, akkor egyszerűen mindenki megy a dolgára.

– Rendben, reggelig átgondoljuk – vonta meg a vállát Vakond.

Mikor lementek a földszintre, az öreg jelezte társának, hogy még ne szólaljon meg, és törött tégladarabokból elkezdett összerakni egy fekhelyféleséget. Szurony segített neki, közben néha rápillantott bajtársa ráncos arcára. Ő komolyan riadtnak tűnt, de nem lehetett kitalálni, mi aggasztja ennyire.

A fent maradt váratlan útitársak persze furák, hisz egy olyan helyre tartanak, ahol biztos, hogy semmi keresnivalójuk. Mondhatnak akár igazat, akár csak az igazság felét, vagy csak simán hazudhatnak is, nekik a legkisebb módjuk sincs kideríteni, de még ez sem jelent semmit. Barátságos módon neki és Vakondnak szimplán ki kellett volna várnia, míg azok elalszanak, és csendesen visszamenni a tóhoz. De az öreg aligha lenne ilyen komor, ha erre készülne.

Miután összerakta a fekhelyet, Vakond letelepedett rá. Szurony a földön ült, és várta, hogy az öreg mondjon valami. Körülbelül fél óra telt el teljes csendben. Végül Vakond felkelt, hallgatózott, és közelebb lépve Szuronyhoz, a fülébe súgta:

– Ez valami gonoszság, Ljoha. A kiskölyköt meg kell menteni.

– Honnan veszed? – lepődött meg Szurony.

– Ez a Párduc… Nem egészen ember.

– Mutáns? Mint én?

– Igen, talán hozzád hasonló – sóhajtott Vakond. – De te még így is nagyon távol állsz tőle. A detektor rá reagált. A közelben sehol egy anomália. Párduc maga az élő anomália.

– Mekkora marhaság ez már! – rökönyödött meg Szurony, az öreg felé fordulva. – Lehet más magyarázat?

– Nem véletlen, hogy lejöttem – mondta Vakond. – Párduc mellett is csináltam vagy egy tucat mérést. Ő ijesztett rá a szimatokra, annyira, hogy azonnal egész a Határvidékig menekültek. Gondolom, a mutáns kutya is miatta vonyított, ezek a lények nagyon érzékenyek minden szokatlan veszélyre.

– Láttad azokat a dudorokat a bőre alatt? – kérdezte Szurony. – Lehet, hogy…

– Azt hiszem, igen. Relikviák. Nem tudom, hogy csinálta, de úgy tűnik, ez a férfi képes bármilyen, az anomáliákból kitúrt szemetet magába gyömöszölni. Elméletileg, mivel a Végzet Lánca is pont így működik, ez lehetséges. És itt áll előttünk az átmenet az elméletből a gyakorlatba.

– És a kölyök?

– Láttad, mennyire fél? Szerintem Párduc túszként tartja magánál. Ezért rejtőztek el a Zónában, és mennek még mélyebbre. Párduc a bőre alatti relikviáknak köszönhetően bizonyára rendelkezik valami védelemmel. A fiú meg egyszerűen mit sem számít neki.

– És mit javasolsz? – kérdezte Szurony, önkéntelenül is a pisztolyra téve kezét.

– Fel kell mennünk az emeletre, valahogy blokkolni Párducot, és kihozni a fiút. Aztán egyszerűen kivinni a Határvidékre.

– Gondolod, hogy csak úgy hagyná?

– Nos, számít ez a Zónában? – vonta meg a vállát Vakond. – Eggyel több vagy kevesebb, mindegy. De a gyereket talán mégsem hagyhatjuk a bajban, igaz?

– Rólam beszéltek? – hallatszott egy vidám hang a lépcsőház felől.

Szurony és Vakond megpördülve látták, ahogy Párduc épp lelép az utolsó lépcsőfokról. A bőr alatti dudorok most egész másként hatottak, és vigyora is inkább egy vadállat vicsorgásához hasonlított.

– Miből gondolod? – kérdezett vissza könnyedén Szurony, és lassan előhúzta kezét a háta mögül.

– Jó a fülem – magyarázta Párduc, és előrelépett egyet.

Vakond felemelte a karabélyt, és a betolakodó mellkasára célzott vele. Szurony kirántotta a pisztolyt a tokjából, és Párduc szeme közé célzott vele. Ő meg széttárta a karját.

– Nyugalom, emberek, nyugalom! Mire ez az ellenségesség? Mindent elmagyarázok. – Szélesen elmosolyodott, de ez még a vigyorgásánál is ijesztőbbnek tűnt. – A bőröm alatti dudorok valóban relikviák. De én csak egy kísérlet áldozata vagyok, semmi több.

– És a srác? – kérdezte követelően Szurony.

– Mi van a sráccal? – lepődött meg Párduc, megtéve egy újabb lépést előre.

– Honnan hoztad…

Párduc egy váratlanul gyors mozdulattal kikerült a lővonalból, majd egy pillanattal később, lábával egy villámgyors cikcakkot leírva oldalról Vakondra vetette magát. A karabély és a pisztoly csak késve sült el, a lövedékek célt tévesztve a téglafalat szaggatták fel, a támadó pedig már higgadtan állt Szuronytól jobbra, és újra elmosolyodott.

Az öreg a padlón hevert arccal lefelé, a karabély a túlsó sarokba szállt. A mutáns mozgásának sebessége felfoghatatlan volt.

Szurony még megijedni sem igazán volt képes, hisz a helyzet a legdrámaibb módon változott meg. Rájött, nem lesz ideje elfordítani a pisztolyt, Párduc gyorsabban lecsap. De semmi értelme tovább ácsorogni.

Ezért megtette az egyetlen dolgot, ami átvillant az agyán: ahelyett, hogy rálőtt volna Párducra, előrevetette magát, félrehajította a pisztolyt, majd bal vállával a földön átpördülve jobbjával kirántott egy gránátot az övéből.

Párduc sem vesztegette az időt. Egyszerre mozdultak, és abban a pillanatban, mikor Szurony megpróbálta kirántani a tűt a gránátból, egy súlyos tenyér nehezedett a kezére felülről. Egy pillanatig egymás szemébe meredtek, majd Szurony baljával kése után nyúlt, de azonnal kapott egy kemény ütést a fejére.

Rózsaszín buborékokká táguló karikák úszkáltak a szeme előtt. A hosszú időre biztonságosan visszaszorított idegen eredetű erő odabenn felébredt álmából, és gondolatait, érzéseit félresöpörve kezdett kibontakozni.

Keze elernyedt, a gránát kihullott belőle, de Szurony észre sem vette. Reszkető lábakkal kezdett felegyenesedni, de egy, az állára mért rettenetes ütés hátralökte a törött téglák halmára.

– Tudjátok, mekkora marhák vagytok? – kérdezte Párduc költőien, körülsétálva Szuronyt. – Szinte semmit se gondoltok át, simán bepofátlankodtok oda, ahol semmi keresnivalótok.

Szurony egy, a gyomrára mért kurta rúgástól összegörnyedt, és a következő, a fejére mért ütéstől majdnem elájult.

Saját félelme és haragja borzalommal, gyűlölettel és fájdalommal keveredett, amik valahonnan a távolból érkeztek. Mintha delíriumban lenne, azt képzelte, hogy a pusztító folyam olyan erőre kap belsejében, mely akár darabokra is tépheti. És csak egyetlen módon lehet megszabadulni ettől a fenyegetéstől, ami még annál a veszett mutánsnál is rémálomszerűbb: kivetni magából.

A tükörről visszaverődő fény elvakította belső látását, de Szurony még így is tisztán ki tudta venni a fölé hajoló alakot. És nem tudott tovább ellenállni, mindent, ami belülről próbálta elpusztítani, kivetített erre az alakra.

Párduc azonnal felegyenesedett, arca eltorzult, kezével úgy kulcsolta át a fejét, mint aki attól tart, szétrobban, majd szűkölni kezdett, mintha nem is ember adná ki a hangot, hanem egy üvöltő vadállat.

A földre zuhanva Párduc összegömbölyödött, kezével fejét szorongatta, és úgy vonyított, akár egy mutáns kutya. Szurony levegő után kapkodva kivárta, míg a padlón nyüszítő mutáns elhallgat, majd előhúzva zsebéből néhány műanyag kábelrögzítőt, összekötötte velük Párduc kezét és lábát.

Aztán odament Vakondhoz, és a hátára fordította. A feje alá tette a kabátját, és megvizsgálta. Külső sérülést nem talált rajta, így csak vizet fröcskölt az arcára egy flakonból.

Az öreg kinyitotta a szemét, és értetlenül nézett Szuronyra. Aztán megborzongott, és felülve a legyőzött ellenségre meredt.

– Ez nem semmi – mondta megkönnyebbülten, visszaroskadva a padlóra. – Menj oda a sráchoz, és mondd meg neki, kiszabadítottuk, és hamarosan visszavisszük. Azt hiszem, rémült lehet.

– Nem, nem vagyok rémült! – hallatszott a lépcsőház felől.

Szurony és Vakond arra fordította a fejét. Száska az utolsó lépcsőfokon állt, kezében enyhén reszketett a súlyos pisztoly.

– Száska, nyugodj meg! – kezdte Szurony, és felállt, de a tinédzser váratlanul rákiáltott, olyan kétségbeeséssel, amiből kiderült, hogy a kölyök egész egyszerűen nincs magánál:

– Na, gyorsan oldozzátok el Párducot! Gyorsan, rohadékok! Vagy minden köcsögöt lelövök!!!

Felsikoltott, arca eltorzult az elszántságtól, melyet minden bizonnyal tettek követnek.

– Eloldozom – mondta hangosan Szurony, felemelve kezét. – Te viszont hallgasd végig Vakondot, míg leveszem a kötözőket a barátodról! Csak ne lövöldözz!

– Szása, Párduc egy veszélyes mutáns. Okkal hozott ide. Téged használ fedezéknek.

– Pofa be, vén seggfej! – visított fejhangon Száska. – Gyorsan engedd el, te barom!

Párduc már magához tért, és arcával egy halom törött téglán heverve tompán felnyögött. Szurony az átéltektől elsápadva átvágta a műanyag kötéseket, és odament az öreghez. Megértette, hogy ha ismét rájuk támadnak, aligha élik túl.

– Párduc, kelj fel! – kiáltotta Száska. – Kelj fel, és menjünk innen!

A kiszabadult mutáns megmozdult, maga alá húzta karját, és kezdett feltápászkodni. Vakond és Szurony komoran nézte a magához tért ellenséget.

Párduc nehezen lélegzett, és vérben forgó szemmel, gyűlölködve meredt Szuronyra, majd kínlódva felállt, felmarkolta a vászonköpenyeket, felkapta a földről Szurony gépkarabélyát, és a kijárathoz ment.

– Száska! – próbálkozott óvatosan Szurony.

– Pofa be! – ordított rá a kölyök, és a kezében tartott pisztoly csövéből váratlanul előtört a tűz.

Szurony ösztönösen lebukott, a lövedék a lába mellett tépte fel a betont.

– Induljunk! – rángatta kabátujjánál fogva a kamaszt Párduc.

Alighogy magukra maradtak, Szurony nyögve végignyúlt a padlón.

– Nem tudom, mi volt ez – mondta –, de azt hiszem, mindent, amit a mentális tükör visszavert, egyenesen Párduc fejébe vetítettem. Félek, Vakond. A mutációm erősödik.

{1} Podgornaja: a hegy alatti (orosz)